Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом до [PERSON] , в якому просить зобов`язати [PERSON] виселитися з власними речами із садового будинку розташованого на земельній ділянці площею 0,0445 га, кадастровий номер 3221886400:37:272:6001, місце розташування земельної ділянки: [ADDRESS] , та стягнути з нього судові витрати. В позові вказала, що позивач є власником земельної ділянки, площею 0,0445 га, кадастровий номер 3221886400:37:272:6001, місце розташування земельної ділянки: Київська обл., Вишгородський р-н, Новосілківська сільська рада, СТВ «Урожай-2», земельна ділянка № [NUMBER] . На зазначеній земельній ділянці знаходиться садовий будинок господарськими приміщеннями, що були побудовані у період з 1995 року по 1999 рік. У жовтні 2020 року в садовий будинок самовільно поселився [PERSON] , в якому безпідставно проживає і на даний час. Відповідач є колишнім чоловіком позивача. Водночас згоди на вселення, чи користування зазначеним садовим будинком або земельною ділянкою ні усної, ні письмової позивач відповідачу не надавала і на даний час не дає. У зв`язку з чим відповідач не мав та не має законних підстав для проживання у садовому будинку та користування таким будинком і земельною ділянкою кадастровий номер 3221886400:37:272:6001. Крім того відповідач постійно чинить позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні садовим будинком і земельною ділянкою, обмежує позивачу у доступі до садового будинку та господарських приміщень. Ухвалою судді від 02 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. У судове засідання сторона позивача не з`явилася, повідомлялась про розгляд справи у передбаченому законом порядку. Відповідач у судове засідання до суду не з`явився, повідомлявся про розгляд справи у передбаченому законом порядку. Третя особа у судове засідання до суду не з`явилась, повідомлялась про розгляд справи у передбаченому законом порядку. Суд ухвалив здійснити заочний розгляд справи на підставі наявних матеріалів, що відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК. В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,0445 га, кадастровий номер 3221886400:37:272:6001, місце розташування земельної ділянки: Київська обл., Вишгородський р-н, Новосілківська сільська рада, СТВ «Урожай-2», земельна ділянка № [NUMBER] . Право власності на зазначену земельну ділянку посвідчується Свідоцтсвом про право на спадщину за заповітом від 03.05.2018 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 122716237. На зазначеній земельній ділянці знаходиться садовий будинок господарськими приміщеннями, що були побудовані у період з 1995 року по 1999 рік., що підтверджується технічним паспортом на садовий будинок. Право власності позивача на садовий будинок посвідчується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 406142631. Відповідач [PERSON] 30 січня 2025 року надав позивачу [PERSON] зобов`язання, яке виклав власноручно у письмовій формі наступного змісту: « [PERSON] зобов`язуюсь виселитися із садового будинку у термін до першого квітня 2025 року». Крім того, відповідач [PERSON] має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено відповіддю від 20.06.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру. Відповідно до довідки від 08.05.2025 року про розгляд звернення [PERSON] від 01.05.2025 року №11269 убачається, що 01.05.2025 року до Вишгородського РУП ГУНП в Київській області надійшло звернення [PERSON] , проживаючої за адресою: [ADDRESS] . В ході розгляду матеріалу опитано [PERSON] , яка вказала, що її колишній чоловік [PERSON] з жовтня 2021 року по теперішній час самовільно та без будь-якого дозволу проживає в її будинку за адресою: [ADDRESS] . На її прохання, покинути будинок, [PERSON] не реагує. Опитаний [PERSON] вказав, що документально даний будинок належить його колишній дружині [PERSON] . За час їхнього спільного проживання він даний будинок ремонтував та перебудовував. Також він вказав, що йому немає де проживати. Сторонам з даного приводу роз`яснено, що вони повинні звернутися суду для розподілу майна та мирним шляхом врегулювати дану суперечку. Відповідно до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Отже суд дійшов висновку, що з урахуванням того, що відповідач не є власником майна, членом сім`ї власника, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, то і використовувати таке майно для проживання не має права. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року по справі № 196/476/13-ц, провадження № 61-48206св18. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, зробила наступний висновок: «…Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. …право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь нормЦК України…». Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року по справі № 182/7347/18, провадження № 61-19252св19. В даній Постанові ВС також зазначив, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що позивач посилався на те, що він як власник майна відповідно достатті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю, зокрема вимагати виселення відповідачів, яким він надав право користування зазначеним житловим приміщенням тимчасово, на період його проживання за межами України. Разом з тим, варто зазначити, що особа має право користуватися відповідним житлом лише за наявності у неї права приватної власності на таке житло, або за умови набуття статусу члена сім`ї власника відповідного будинку (квартири). Припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє і похідне право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою). Вказане вище твердження узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові по справі №199/3216/16-ц від 21.11.2018 року. Таким чином, [PERSON] порушує права та законні інтереси [PERSON] як власника, та позбавляє її на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Цей факт разом з іншими зазначеними аргументами, свідчать про необхідність усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення відповідача з належного позивачу майна, з метою захисту її прав та законних інтересів, та є належним способом захисту порушених прав. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved