Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-23 00:00:00

08 квітня 2025 року до Березнегуватського районного суду Миколаївської області від Корабельного районного суду м.Миколаєва, у відповідності до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України надійшла вищезазначена позовна заява. В якій зазначено, що з 19 жовтня 2012 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] . Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей, доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 травня 2023 року шлюб між ними розірвано. Наразі вони разом не проживають, але діти залишились проживати з ним. За місцем фактичного проживання він створив всі необхідні умови для комфортного і безпечного проживання дітей. Мати дітей не приймає участь у їх вихованні та утриманні, створила нову сім`ю. Посилаючись на вищезазначене, позивач просить суд встановити факт самостійного виховання та повного фінансового утримання дітей без участі матері. Позивач та його представник адвокат Кучерява Т.Ю. в судове засідання з`явились, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Позивач пояснив, що після розірвання шлюбу їх малолітній син [PERSON] залишився проживати з ним, а донька [PERSON] з матір`ю. Однак в серпні 2023 року донька також перейшла до нього, оскільки не бажає проживати разом із співмешканцем матері, з яким остання створила сім`ю та народила дитину. Дітям з ним зручніше, є всі необхідні для цього умови, вони навчаються, відвідують секції, він дбає про їх здоров`я, утримує, купує продукти та інше необхідне. Їх матір участі в їх виховані і утриманні не приймає, діти рідко її відвідують, вона не заперечує проти проживання дітей з ним. З заявами до суду про стягнення з [PERSON] аліментів не звертався, оскільки зароблених ним коштів вистачає на їх потреби. Встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей необхідне для отримання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією, з метою захисту прав дітей, які будуть порушенні в разі його мобілізації. Відповідач в судове засідання не з`явилась, до суду направила заяву, у якій просила суд розглядати справу за її відсутності, проти позовних вимог не заперечувала, зазначила що позивач дійсно виховує і забезпечує дітей, дбає про них, а вона через життєві обставини і створення нової сім`ї не має змоги забрати їх до себе ( а.с.67). Третя особа по справі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в судове засідання не з`явилась, до суду направила заяву про розгляд справи за відсутності їх представника та просила винести рішення на розсуд суду. Вислухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи та наявні у ній докази, суд доходить наступного. З матеріалів справи убачається, що позивач і відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 жовтня 2012 року по 17 травня 2023 року ( а.с.14). У період шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] ( а.с.12). З копії паспорту громадянина України позивача убачається, що він зареєстрований за адресою [ADDRESS] , однак відповідно до копії акту про проживання від 02 грудня 2024 року позивач з травня 2023 року, разом з дітьми [PERSON] і [PERSON] постійно проживають за адресою [ADDRESS] , батько дбає про добробут родини, матеріально забезпечує дітей, піклується про їх навчання і займається вихованням (а.с.16-18). Відповідачка [PERSON] з травня 2023 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] , однак фактично проживає по [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до довідок Миколаївського ліцею імені Олега Ольжича від 02 грудня 2024 року діти [PERSON] є учнем 1 класу, а [PERSON] ученицею 6 класу ліцею, їх батько [PERSON] приймає участь у шкільному житті, відвідує батьківські збори, спілкується з класним керівником, забирає сина з ліцею ( а.с.19-20). Статтею 51 Конституції України\~визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 6\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно з частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Частиною першою\~статті 121 СК України\~передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями\~122\~та\~125\~цього\~Кодексу. Статтею 141 СК України\~встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. За приписами частини другої\~статті 150 СК України\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої\~статті 157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень\~\~ЦК України\~у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга\~статті 30 ЦК України). Відповідно до\~статті 15 СК України\~сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із частиною другою\~статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. \~У частині четвертій\~статті 15 СК України\~визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Відповідно до ч. 1\~ст. 157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця. Оскільки в\~СК України\~чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України\~не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою\~статті 15 СК України\~«невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою\~статті 152 СК України\~встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої\~\~статті 155 СК України\~відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У цій справі позивач просить установити факт самостійного утримання і виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для їх матері. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою\~статті 15 СК України\~«невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Вказаних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22. Відповідно до акту обстеження умов проживання сім`ї позивача складеного 18 червня 2025 року начальником служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, діти сторін проживають разом з батьком в орендованій квартирі, яким створені належні умови для виховання та утримання дітей. Разом з тим з акту обстеження умов проживання сім`ї відповідачки складеного 18 червня 2025 року убачається, що мати дітей, яка також проживає в орендованому житлі, та як і позивач має задовільні умови проживання, під час складання акту пояснила, що спілкується і з донькою і з сином, вони відвідують її, вона вітає їх в дні народження, дарує подарунки. Діти проживають з батьком за їх бажанням та спільною згодою між батьками, крім цього вони звикли до звичного їм середовища (школа, друзі, оточення), оскільки постійно проживали за адресою позивача з 2014 року. Відповідачка працювала в ТОВ «Зодіак», наразі перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною по досягненню трьох років ( а.с.84 на звороті). Також за інформацією виконавчого комітету Миколаївської міської ради «Про неможливість надання висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради» під час бесіди з донькою сторін [PERSON] остання повідомила, що любить і тата, і маму, з якою часто спілкується, ходить до неї в гості гратися з молодшим братом, мати їй телефонує, вітає зі святами, дарує подарунки. На час складання акту обстеження умов проживання сім`ї представники Служби у справах дітей не спілкувалися з сином сторін, оскільки дитина перебувала у бабусі по лінії батька ( а.с.85-86). Вказане вище на переконання суду свідчить про те, що мати дітей хоча і створила нову сім`ю та проживає окремо, однак приймає безпосередню участь у їх вихованні, утриманні, спілкується з ними, діти не позбавленні її уваги та піклування. Крім цього, матеріалами справи підтверджується, що місце проживання дітей разом з батьком визначене за спільною згодою батьків та самих дітей, що відповідає їх інтересам та не суперечить положенням статті 160 Сімейного Кодексу України. Доказів невиконання або ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо дітей [PERSON] та [PERSON] матеріали справи не містять та позивачем не доведено. Та обставина що позивач піклується про стан здоров`я дітей, уклав декларації про вибір лікаря, забирає сина з ліцею, працює щоб їх утримувати, дбає про їх розвиток і дозвілля підтверджує те, що він є гарним батьком та належним чином виконує батьківські обов`язки, однак не свідчить про самостійне утримання і виховання ним дітей. Метою звернення до суду з вимогами про встановлення факту самостійно виховання та утримання дітей позивач та його представник зазначали необхідність отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яка є необхідною для захисту прав дітей, натомість позивачем не доведено що відповідачка, як матір дітей не здатна вжити заходів для захисту прав дітей, в разі їх порушення, або не може виконувати свої батьківські обов`язки щодо них чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дітей. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що в матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного утримання і виховання позивачем, малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] .

Outcome: dismissed