Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

Позиції учасників справи. Позивач ТОВ «СВЕА ФІНАНС» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за заявою на оформлення дебетної картки № 001/025253/14 у розмірі 84 648,92 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 01.12.2014 між АТ «ОТП БАНК» та [PERSON] було укладено Заяву на оформлення дебетної картки № 001/025253/14 від 01.12.2014, що є невід`ємною частиною договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток та Правил користування карткою, Тарифів, які розміщені на офіційному сайті банку. За умовами зазначеного договору банк взяв на себе зобов`язання з відкриття карткового рахунку, на який було встановлено кредитний ліміт, з надання картки держателю, та виконання обслуговування платіжних операцій, здійснених з використанням картки. За умовами обслуговування кредитної лінії за користування кредитом, банк нараховує проценти, які розраховуються банком на підставі процентної ставки, розмір якої визначається тарифами банку. Заява на оформлення кредитної картки передбачає, що розмір процентної ставки становить 3,3 % в місяць. На виконання умов договору АТ «ОТП БАНК» зобов`язання виконав, згідно з випискою по рахунку відповідачем використано кредит в загальній сумі 49 430 грн. За період користування кредитом відповідачем здійснювались часткові оплати в рахунок погашення заборгованості за картковим рахунком шляхом поповнення рахунку, а саме за час користування карткою відповідачем було здійснено поповнення рахунку на загальну суму 100 411,84 грн. Позивач вказує, що відповідачем виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов договору, сплачуючи щомісячні платежі з простроченням дат та сум, що спричинило виникнення заявленої заборгованості. 20.09.2024 між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було укладено Договір факторингу № 01.02-24/24, відповідно до умов якого АТ «ОТП БАНК» відступило ТОВ «СВЕА ФІНАНС» права вимоги, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло права вимоги, що належали первісному кредитору, і стало кредитором за кредитними договорами, в тому числі було відступлено право вимоги за заборгованістю [PERSON] перед АТ «ОТП БАНК» за заявою на оформлення дебетної картки № 001/025253/14 від 01.12.2014. У відповідності з розрахунком заборгованості, позивач ТОВ «СВЕА ФІНАНС» просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 84 648,92 грн., яка складається з: 49 430 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 35 218,92 грн. - заборгованість за процентами. Відповідач [PERSON] скористався правом на подачу відзиву на позовну заяву через свого представника - Недашківську А.Ю., відповідно до якого заперечує викладене у позові, просить відмовити в задоволенні вимог у повному обсязі. Вказує на те, що позивачем до позовної заяви додано витяг з реєстру боржників № 2 до договору факторингу №01.02-24/24 від 20.09.2024, відповідно до переліку зазначених осіб, відповідач відсутній. Проте, позивачем також надано до суду витяг з реєстру боржників № 2 з персональними даними відповідача, водночас обґрунтування позивача щодо значного обсягу реєстру щодо передачі кредитних договорів з 15 050 осіб боржників є сумнівним доказом, на думку відповідача, зокрема тому, що особисті дані відповідача позивачем було отримано від банку. Зазначає, що 16.10.2007 між ЗАТ «ОТП БАНК» та відповідачем було укладено договір № 001/19784/07 про видачу та обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток, відповідно до п. 8.1 якого договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до моменту його розірвання в порядку, передбаченому умовами договору. Відповідачу було встановлено кредитну лінію у розмірі 5 000 грн. (п.2.1.3) В подальшому, відповідачу за його поштовою адресою надходили листи, які вміщували в себе пластикові картки, якими банк після закінчення строку дії однієї картки надсилав іншу, декілька листів у відповідача залишились. 15.07.2013 між «ОТП БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2004699003 на газове обладнання для автомобіля, при цьому вказаний договір відповідачем було оплачено достроково, але у зв`язку з тим, що банком було нараховано комісію, відповідач звертався з відповідною заявою до первісного кредитора, після зазначеного нарахування припинилось. Враховуючи ту обставину, що договір № 001/19784/07 від 16.10.2007 не було розірвано, а відповідач надалі залишався клієнтом банку, отже заява на оформлення кредитної картки № 001/025253/14 від 28.11.2014 мала на меті продовжити вказаний договір. Відповідач вказує на те, що сама по собі заява на оформлення дебетної картки не мала на меті продовжити вказаний договір, не може бути від`ємною від основного договору, проте в розумінні цивільного законодавства не являється фактом укладення нового договору. Зважаючи на викладене, відповідач підписуючи зазначену заяву, приєднавшись до договору від 16.10.2007, продовжив користуватись кредитною лінією, які відповідно до змісту заяви не збільшувалась. 30.05.2025 відповідач вирішив потворно звернутись до банку, проте вже особисто до відділення банку, представник якого повідомив, що банк самостійно та на власний розсуд закрив всі договори з відповідачем та відмови у наданні інформації по клієнту. Сторона відповідача вважає вимоги позову про стягнення заборгованості з відповідача на підставі заяви на оформлення дебетної картки (із можливістю встановлення кредитної лінії) №001/025253/14 від 28.11.2014 є необґрунтованими, оскільки заява самостійно є способом підтвердження продовження обслуговування наявного банківського рахунку з видачею для користування банківської картки. При цьому ознайомлення із заявою, її підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в заяві відсутня фіксація волі сторін. Процесуальні дії та рішення суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року постановлено матеріали справи передати за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27 червня 2025 року прийнято справу до свого провадження, постановлено відкрити провадження по справі, здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. 22 липня 2025 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Недашківської Анастасії Юріївни про участь у судовому засіданні з повідомленням сторін - залишити без задоволення. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2025 року визнано заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Недашківської А.Ю. про відвід судді Саламон О.Б., - необґрунтованою. 25 липня 2025 року суддею Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М. відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Недашківської А.Ю. про відвід головуючому судді. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення з наступних підстав. Фактичні обставини справи. Судом встановлено наступні правовідносини. 01.12.2014 між АТ «ОТП БАНК» та [PERSON] було укладено заява на оформлення дебетної картки № 001/025253/14 від 01.12.2014. За умовами зазначеного договору банк взяв на себе зобов`язання з відкриття карткового рахунку,на який було встановлено кредитний ліміт, з надання картки держателю, та виконання обслуговування платіжних операцій, здійснених з використанням картки. За умовами обслуговування кредитної лінії за користування кредитом, банк нараховує проценти, які розраховуються банком на підставі процентної ставки, розмір якої визначається тарифами банку. Заява на оформлення кредитної картки передбачає, що розмір процентної ставки становить 3,3 % в місяць. 20.09.2024 між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було укладено Договір факторингу № 01.02-24/24, відповідно до умов якого АТ «ОТП БАНК» відступило ТОВ «СВЕА ФІНАНС» права вимоги за кредитними договорами. Позивач вказує на те, що ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло права вимоги, що належали первісному кредитору, і стало кредитором за кредитними договорами, в тому числі за умовами договору факторингу, було відступлено право вимоги за заборгованістю [PERSON] перед АТ «ОТП БАНК» за заявою на оформлення дебетної картки № 001/025253/14 від 01.12.2014. Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором № 001/025253/14 від 01.12.2014 у розмірі 84 648,92 грн., яка складається з: 49 430 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 35 218,92 грн. - заборгованість за процентами. 16.10.2007 між ЗАТ «ОТП БАНК» та [PERSON] було укладено договір №001/19784/07 про видачу та обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток (приватних), за умовами якого банком надано [PERSON] кредитний ліміт у розмірі 5 000 грн. Строк дії кредитної лінії становить 1 461 календарний день з моменту підписання сторонами договору. У відповідності до рахунку погашення заборгованості, звіту-рахунку, наданого АТ «ОТП БАНК», вбачається, що [PERSON] було здійснено оплати за договором. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ч. ч. 1,2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.ст. 526,615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Угода, в якій відбувається заміна однієї зі сторін, є уступкою права вимоги. Факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги), у якому відбувається заміна кредитора, є різновидом таких угод. Тобто, факторинг - це комплекс кредитно-фінансових операцій з продажу боргових прав одного підприємства іншому суб`єкту-фактору за плату (ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що факторинг є фінансовою послугою). Фактором можуть виступати банки, інвестиційні та кредитні організації, що мають ліцензію на надання кредитів іншим особам під відсотки. Поняттю продаж боргових прав тотожні поняття «продаж дебіторської заборгованості» та «продаж прав боргових вимог». Таким чином, факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги), відповідно до ст. 1077 ЦК України є операцією, у якій одна сторона (фактор) передає (або зобов`язується передати) кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає (або зобов`язується відступити) факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Позивач в обгрунтування позовних вимог вказав, що 20.09.2024 між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було укладено Договір факторингу № 01.02-24/24, відповідно до умов якого АТ «ОТП БАНК» відступило ТОВ «СВЕА ФІНАНС» права вимоги, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло права вимоги, що належали первісному кредитору, і стало кредитором за кредитними договорами, в тому числі було відступлено право вимоги за заборгованістю [PERSON] перед АТ «ОТП БАНК» за заявою на оформлення дебетної картки № 001/025253/14 від 01.12.2014. На підтвердження вказаного, позивачем частково надано суду Реєстр боржників №1 до Договору факторингу №01.02-24/24 від 20.09.2024, а саме першу та останню його сторінку. Судом досліджено наданий стороною позивача Реєстр боржників №1, однак при перевірці осіб боржників право вимоги до яких за кредитними договорами набув позивач, судом не виявлено в переліку даних стосовно відповідача [PERSON] . Також, відомості щодо відповідача [PERSON] відсутні в Реєстрі боржників № 2 до Договору факторингу №01.02-24/24 від 20.09.2024, оскільки позивачем не надано у повному обсязі зазначений доказ. Суд критично ставиться до наявного в матеріалах справи Витягу з реєстру боржників № 2 до Договору факторингу №01.02-24/24 від 20.09.2024, сформованого на окремому аркуші, з зазначенням персональних даних відповідача. Позивач не був позбавлений можливості надати суду Реєстр боржників до Договору факторингу №01.02-24/24 від 20.09.2024, з наявною сторінкою, що містила би відомості про відповідача, однак позивачем надано лише першу та останню сторінки витягів, що унеможливлює суд перевірити наявність відомостей для встановлення правомірності переходу права вимоги від АТ «ОТП БАНК» до ТОВ «СВЕА ФІНАНС», в тому числі за заявою [PERSON] на оформлення дебетної картки № 001/025253/14 від 01.12.2014. Також, стороною відповідача було надано копію договір №001/19784/07 про видачу та обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток (приватних), укладеного 16.10.2007 між ЗАТ «ОТП БАНК» та [PERSON] . При цьому, прохальна частина позовної заяви містить вимоги про стягнення заборгованості за заявою на оформлення дебетної картки № 001/025253/14 від 01.12.2014. З наданої позивачем виписки з рахунку приватного клієнта [PERSON] №001/025253/14 за період з 01.12.2014 по 20.09.2024 вбачається, що залишок боргу на початок періоду становить 450,80 грн. При цьому, виписка містить інформацію по рахунку починаючи з 25.10.2015, із зазначенням операції «перенесення кредиту на прострочений кредит» у розмірі - 327,50 грн. Суд зауважує, що виписка по рахунку не містить відомостей за період, що передує 25.10.2015, враховуючи, що заява на оформлення дебетної картки № 001/025253/14 датована 01.12.2014 року. Отже надана позивачем виписка по рахунку не містить відомостей щодо суми кредитного ліміту, яка була за твердженням позивача зарахована на картковий рахунок клієнта 01.12.2014, а відтак неможливо достеменно встановити чи відбулось зарахування коштів на рахунок відповідача, відсутня інформація щодо нарахування процентів по договору, комісії чи інших платежів. При цьому, розрахунок заборгованості за договором №001/025253/14 від 01.12.2014 містить відомості про використання коштів починаючи не з 01.12.2014 (дати заяви на оформлення дебетної картки), а після 25.10.2015, отже по спливу майже одного року. Суд зазначає, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. У постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі № 910/3105/21, також зазначено: «Розрахунок заборгованості самостійно, за відсутності первинних документів, не може вважатися доказом, який підтверджує суму видачі банком кредиту позичальнику, суми траншів кредиту, дату коли саме та яка сума кредитних коштів була повернута позичальником банку за відображеним у ньому періодом і як наслідок загальну суму боргу». При цьому варто зауважити, що позивачем не надано належних доказів, які підтверджують факт наявності заборгованості, а також достовірних доказів, що підтверджують її розмір, а саме - первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Суд зазначає, що надані позивачем розрахунок заборгованості за договором №001/025253/14 від 01.12.2014 та виписка з рахунку клієнта не містять повної інформації, оскільки відлік зафіксованих дій починається не 01.12.2014 (дати заяви на оформлення дебетної картки), а по спливу значного проміжку часу, що унеможливлює суд перевірити зарахування коштів на картковий рахунок, належність та правильність нарахувань процентів та плати за користування кредитними коштами. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції негативного доказу для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України , № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, суд приходить до висновку, що вимоги позову ТОВ «СВЕА ФІНАНС» про стягнення заборгованості є необгрунтованими, непідтвердженими належними доказами, та таким, що не підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Згідно зі ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові інші судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed