Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-23 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Київської міської ради, в якій просить визнати за ним в порядку спадкування за законом право на завершення приватизації земельної ділянки для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS] , площею 0,10 га та одержання документів на його ім`я, що посвідчують право власності на земельну ділянку, приватизацію якої розпочала [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] , за життя розпочала процедуру приватизації земельної ділянки. Так, 18 грудня 2008 року Київською міською радою було прийнято рішення № 922/922 про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни Солом`янському та Голосіївському районах міста Києва, яким відповідно до пункту 95 додатку 2 було передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку для ведення садівництва на [ADDRESS] , площею 0,10 га. Однак, у зв`язку зі смертю [INFO] [PERSON] не отримала правовстановлюючий документ на підставі зазначеного рішення та не зареєструвала право власності на земельну ділянку. Позивач зазначає, що він є сином [PERSON] та її єдиним спадкоємцем першої черги за законом. Проживаючи разом з [PERSON] , на момент її смерті, прийняв спадщину та 13 листопада 2023 року звернувся до приватного нотаріуса Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Ярмак Н.О. для реєстрації спадкової справи. Спадкова справа після смерті [PERSON] була зареєстрована приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Ярмак Н.О., що підтверджується витягом про реєстрацію спадкової справи №74724258 виданим 14.11.2023. 27 листопада 2023 року позивач звернувся до Київської міської ради із заявою про завершення приватизації земельної ділянки після смерті [PERSON] , однак листом Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу КМР (КМДА) йому було відмовлено у праві завершити приватизацію земельної ділянки. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 17 квітня 2025 року ухвалою суду у вказаній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, проте представником позивача подано до суду заяву від 16.05.2025 про розгляд справи без участі представника позивача. В заяві просить суд позов задовольнити з підстав, зазначених у позові, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, правом на подання відзиву не скористався, про дату час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду не повідомив. Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про дату час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, про поважність причин неявки суду не повідомила. Проте, 17.02.2025 року представником Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області були направлені пояснення по справі, згідно яких посилались, що ведення Державного земельного кадастру на території міста Києва територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у м. Києві, здійснюється виключно з 01.01.2013 р., до того ведення на території м. Києва Державного земельного кадастру, організацію видачі державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, а також ведення книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю здійснювало Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради. Інформація про зареєстровані земельні ділянки в межах м. Києва після 01.01.2013 року передавалась в електронному вигляді у форматі електронного файлу. Інформації про реєстрацію до 01.01.2013 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради земельної ділянки з кадастровим номером 72:501:0030, яка розташована за адресою [ADDRESS] площею 0,1000 га, про яку йдеться в позовній заяві, не передавалась, у зв`язку із чим відомості про земельну ділянку в Головному управлінні Держгеокадастру у м. Києві та Київській області відсутні. Третя особа в поясненнях зазначає, що з 01.01.2013 року повноваження з державної реєстрації набуття, зміни чи припинення прав на земельні ділянки перейшли виключно до органів суб`єктів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, визначених ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В порядку інформаційного обміну від органу державної реєстрації речових прав наявна інформація, що на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:72:501:0030 зареєстровано право власності за [PERSON] 10.06.2021 року, а 15.07.2021 року право власності зареєстровано за [PERSON] . Вказану в поясненнях інформацію просять врахувати під час прийняття рішення по справі. Враховуючи викладене та вимоги ст. 279, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності учасників справи, що не з`явились, та за наявними у справі матеріалами, з ухваленням у справі заочного рішення. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Датою рішення у відповідності до ч.5 ст. 268 ЦПК України та правової позиції ОП КЦС ВС у справі 1519/2-5034/11 від 05.09.2022, є дата складання повного судового рішення - 24.10.2025 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 18 грудня 2008 року Київською міською радою було прийнято рішення № 922/922 «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом`янському та Голосіївському районах міста Києва». Згідно з пунктом 95 додатку 2 до вказаного договору (Список громадян, яким передаються у приватну власність земельні ділянки для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни в Солом`янському районі м. Києва), громадянці [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер 72:501:0030 за адресою: [ADDRESS] , площею 0, 1000 га (а.с.45-104). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим повторно від 10 листопада 2023 року серія [NUMBER] . Тож, у зв`язку зі смертю [PERSON] не встигла отримати правовстановлюючий документ та не зареєструвала своє право власності на земельну ділянку. 13 листопада 2023 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Ярмак Н.О. з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію спадкової справи № 48/2023 від 14.11.2023. Водночас, 13 листопада 2023 року приватним нотаріусом було видано довідку, що право на спадкування за законом по спадковій справі № 48/2023 щодо майна померлої [PERSON] має один спадкоємець - [PERSON] , [INFO] (син померлої), інших спадкоємців по даній спадковій справі не встановлено (а.с. 13). 27 листопада 2023 року позивач звернувся до Київської міської ради із заявою про завершення приватизації земельної ділянки. 02 січня 2024 року Департаментом земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надано відповідь у листі за № 057-К-13674-8, в якому зазначено, що заява позивача розглянута, разом з тим, для державної реєстрації права власності на земельну ділянку необхідно звернутись до розробників документації землеустрою, визначених ст. 26 Закону України «Про землеустрій», тобто у листі відсутній дозвіл на завершення приватизації земельної ділянки спадкоємцем (а.с. 11). З огляду на викладене, предметом спору у цій справі є визнання права на завершення приватизації земельної ділянки у порядку спадкування, приватизація якої була розпочата, проте не завершена за життя спадкодавця. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Як вбачається з матеріалів справи, 18 грудня 2008 року Київською міською радою було прийнято рішення № 922/922 про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни Солом`янському та Голосіївському районах міста Києва, яким відповідно до пункту 95 додатку 2 було передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку для ведення садівництва по [ADDRESS] , площею 0,10 га кадастровий номер 72:501:0030. Як вбачається з наданих пояснень третьої особи по справі, сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. У відповідності до вимог ст. 16 Закону України «Про державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесено до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер, який є ідентифікатором земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Відомості про земельну ділянку 72:501:0030, яка розташована за адресою [ADDRESS] площею 0,1000 га в Головному управлінні Держгеокадастру у м. Києві та Київській області відсутні. Отже, номер, зазначений у рішенні Київської міської ради № 922/922 18 грудня 2008 року, є попереднім (проектним) ідентифікатором, сформованим землевпорядною організацією на етапі розробки проекту землеустрою. Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, що передбачено пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України. ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17 (провадження № 61-41370св18), зроблено висновок, що особливістю звернення до суду з позовом про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельних ділянок є те, що позивач вправі порушувати питання про визнання майнового права, набутого спадкодавцем за життя, тобто особистого майнового права спадкодавця. Водночас, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц (провадження № 61-14127св18), зроблено висновок, що у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію земельної ділянки, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати завершення такої приватизації. Таким чином, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкоємцям, належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації. Так, матеріалами справи встановлено, що право на приватизацію спірної земельної ділянки [PERSON] розпочала у встановленому законом порядку, проте не завершила процес приватизації у зв`язку зі своєю смертю. Отже, позивач набув право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі статей 1216 та 1218 ЦК України та є єдиним спадкоємцем за законом після смерті матері. [PERSON] звертався до Київської міської ради з заявою про завершення приватизації спірної земельної ділянки, однак згоду компетентного органу не отримав. Відповідно до чинного законодавства та судової практики у таких правовідносинах право на завершення приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому законом порядку та не завершив у зв`язку зі смертю входить до складу спадщини. Таким чином, право на завершення приватизації перейшло до позивача, який є спадкоємцем першої черги за законом і прийняв спадщину, а отже прийняв у порядку спадкування право на завершення приватизації спірної земельної ділянки, розпочатої та незавершеної спадкодавцем. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тож, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих учасниками справи, з урахуванням встановлених обставин, відсутності заперечень з боку відповідача та доказів, які б спростовували наведені позивачем обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовним вимог, наявність правових підстав для визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом права на завершення приватизації спірної земельної ділянки та задоволення позову. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved