Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Олександрівського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову зазначив, що 28.10.2017 р. [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] . Позивач з матір`ю дитини фактично припинив спільне проживання, відтоді син постійно проживає разом із ним. [PERSON] забезпечує побут дитини, харчування, догляд, розвиток, утримання. Мати дитини фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, проживає за іншою адресою, не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина. Позивачем для виховання та розвитку сина створені належні умови: облаштована кімната, в наявності одяг, взуття та засоби гігієни. [PERSON] весь час фінансово та матеріально забезпечує сина всім необхідним та проводить увесь вільний час із ним. Мати [PERSON] самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина, не бере участі у догляді за ним, не займається та не цікавиться його розвитком. В свою чергу, перешкод спілкуванню з матір`ю позивач не чинив, не чинить та наміру такого немає. Оскільки син зараз знаходиться на одноособовому утриманні заявника та він самостійно виховує його, постає питання щодо юридичної фіксації зазначеного факту для подальшого оформлення документів для його переміщення з вином, зняття та реєстрації місця проживання. На теперішній час багато організацій потребують згоди всіх батьків або необхідно пред`явити документ, який підтверджує, що батько самостійно виховує дитину. Таким чином, для захисту прав малолітньої дитини та забезпечення її інтересів, позивач вважає за необхідне встановити факт, що він самостійно виховує сина. Також, [PERSON] вважає, що проживання [PERSON] разом з батьком є таким, що відповідає його інтересам, сприятиме його повноцінному фізичному та психологічному розвитку, забезпечить емоційну стабільність і турботу. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] ; встановити факт, що [PERSON] самостійно виховує неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без їх участі, на позовних вимогах наполягають, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явилася, по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила, відзив не надала. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без їх участі, покладаються на розсуд суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 28.10.2017 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 544, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно, серії [NUMBER] від 02.10.2024 року. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 08.11.2024 року. Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного представниками Служби у справах дітей Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області від 25.09.2025 року, за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] , [PERSON] , умови проживання: в будинку є водо-електро-газопостачання, вся необхідна побутова техніка та меблі, зроблений косметичний ремонт; для виховання та розвитку дитини створено такі умови: дитина проживає разом з батьком, є окреме ліжечко, візок, ванночка, всі необхідні речі та засоби гігієни. Батько дитини повністю задовольняє потреби свого сина, забезпечує його матеріально, створені дуже гарні умови для дитини. Під час відвідування вдома був тільки батько з сином, матері не було, також не було і речей матері, щоб свідчило про її перебування в родині. Згідно із висновком Відділу «Служба у справах дітей» Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, як представника органу опіки та піклування Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області від 25.09.2025 р., вважають за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Статтями 150-157 Сімейного кодексу України передбачені обов`язки та права батьків щодо виховання, спілкування та розвитку дитини, які є рівними. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. У свою чергу поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Крім того, згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , на даний час проживає із своїм батьком [PERSON] та останнім створені всі умови для проживання дитини, він здійснює опіку над сином, доглядає його та піклується про його стан здоров`я, бере участь у духовному та фізичному розвитку сина. Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що визначення місця проживання дитини з батьком, не позбавляє права відповідача відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дитиною за місцем проживання позивача. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. У постанові ВП ВС від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) вказано на те, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Враховуючи вищевикладене та встановлені в ході розгляду справи обставини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з ним та встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.

Outcome: approved