Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та позицій учасників судового провадження Позивачі звернулися до суду з цивільним позовом, в якому просили визнати право власності в порядку спадкування після смерті [INFO] [PERSON] та померлої [INFO] [PERSON] , які за життя були подружжям та згодом розірвали шлюб та розподілили в частках спірний житловий будинок. Після смерті спадкодавців позивач [PERSON] звернувся до суду з вимогами про визнання права власності на спадкове майно за законом після батьків у частці 1/2 та 1/4, оскільки в нотаріальному порядку позбавлений можливості отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування у зв`язку із відсутністю записів у Державних реєстрах. Також позивач [PERSON] , яка є онукою спдакодавців, зокрема спадкодавця [PERSON] звернулась до суду з вимогами про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, оскільки за життя спадкодавець [PERSON] залишила заповіт, за яким заповідала житлового будинку їй як своїй онуці. Через відсутність відповідних записів у Державних реєстрах, що унеможливило видати свідоцтво про право власності на спадкове майно в нотаріальному порядку, позивач [PERSON] просить суд визнати право власності на житлового будинку, яка належить їй на підставі заповіту. Відповідач - Запорізька міська рада надала до суду відзив, в якому просила суд розглянути справу у відсутність представника відповідача, у випадку доведеності позивачами обставин позову, - просила суд ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Третя особа - П`ята запорізька державна нотаріальна контора на запит суду направила копії спадкової справи №103/2025, яка заведена за фактом смерті [PERSON] . Щодо участі в судовому засіданні нотаріус подала заяву про розгляд справи у відсутність представника третьої особи, покладається на розсуд суду. Рух справи Ухвалою суду від 03.09.2025р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.09.2025р. закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду на 13.10.2025р., рішення по справі ухвалено 28.10.2025р. Встановлені судом фактичні обставини у справі Відповідно до Виписки рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради депутатів трудящих від 28.04.1956р. (оформлено протоколом №8), [PERSON] за наслідком розгляду заяви [PERSON] про виділ земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, було надано земельну ділянку, яка розташована [ADDRESS] . На підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 24.05.1956р., укладений між Виконкомом міської ради депутатів трудящих міста Запоріжжя та [PERSON] , - було надано земельну ділянку на праві безстрокового користування [ADDRESS] загальною площею 450 кв.м. За свідоцтвом про одруження від 22.03.1953р. Серії [NUMBER] , між [PERSON] (37 років) та [PERSON] (29 років) укладено шлюб, про що здійснено актовий запис за №472 від 22.03.1953р. Прізвище подружжю визначені « [PERSON] ». Шлюб між подружжям було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 13.01.1976р. Серії [NUMBER] , видане Шевченківським РАГС та здійснено актовий запис за №12 від 13.01.1976р. Прізвище подружжя залишили: « [PERSON] » та « [PERSON] ». Разом з тим, судом досліджено примірник архівного рішення Народного суду Шевченківського району м.Запоріжжя від 08.08.1966р., відповідно до якого було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Прийнято рішення про виділ [PERSON] та [PERSON] у житловому будинку по [ADDRESS] по частини. На підставі свідоцтва про укладення шлюбу від 16.04.1976р. Серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що відповідно здійснено актовий запис за №244 від 16.04.1976р. Прізвище подружжю визначені « [PERSON] » та « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 31.02.1954р., [PERSON] народився [INFO] , батьками якого записані батько [PERSON] та мати [PERSON] , про що відповідно здійснено запис в Книзі реєстрації актів громадянського стану за №454 від 13.02.1954р. Спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , про що відповідно видано свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] та вчинено запис у Книзі реєстрації актів про смерть за №3533 від 14.05.1990р. Спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , про що здійснено актовий запис за №815 від 28.01.2017р. та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 28.01.2017р. Судом досліджено Домова книга щодо реєстрації (прописки) у будинку [ADDRESS] , в якій відповідно відображені факти реєстрації (прописки) як спадкодавців [PERSON] та [PERSON] так і спадкоємців - [PERSON] та [PERSON] у певні проміжки часу, що також підтверджено відмітками у паспортних документах спадкоємців та наданими відомостями Департаменту адміністративних послуг ЗМР. Також судом встановлено факт перейменування вулиці Смоленська на вулицю Почаївську у місті Запоріжжя на підставі рішення Запорізької міської ради №83 від 27.04.2023р., та відповідно на підставі наказу Департаменту архітектури та містобудування ЗМР від 25.04.2025р. за №72р(а), зазначену адресу присвоєно об`єкту нерухомого майна - житловому будинку. На підставі наданих матеріалів спадкової справи судом встановлено, що після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилася спадщина, у зв`язку з чим позивачі звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття та про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої матері та бабусі, також при зверненні до нотаріуса було повідомлено про відомого спадкоємця - дочку померлої [PERSON] , [INFO] . Постановою державного нотаріуса П`ятої запорізької державної нотаріальної контори Сидорук К.В. відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . Причиною відмови стали обставини того, що відсутня інформація у Державних реєстрах про житловий будинок [ADDRESS] (попередня адреса вулиця Смоленська). Застосовані судом норми права та висновки суду Вирішуючи справу по суті позовних вимог, перед судом постало питання щодо наявності підстав для визнання за позивачами права власності на вищевказане спадкове майно, чи не буде порушувати таке судове визнання права власності публічний порядок та чи буде відповідати загальним засадами цивільного судочинства. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як зазначено у ч. 2 ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1). Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч.2). У ч.1 ст.328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу ч.1 ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У ч.1 ст.1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5). Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч.1). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3). Згідно ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (ч.1). Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч.3). Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (п.4). Правила Книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (п.5). Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР (ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності Цивільним кодексом і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються зазначеним Кодексом. З огляду на зазначене, судом має бути застосовані норми законодавства, які були чинними станом на момент відкриття спадщини після померлого [PERSON] , а саме станом на [INFO] та відповідно норми законодавства щодо правовідносин спадкування після померлої [PERSON] , тобто станом на [INFO] . Згідно з ч.1 ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом ч.1 ст.525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. За змістом ч.1 ст.529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. За змістом ч.1 ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Цивільним кодексом УРСР передбачено, що для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ч. 1). Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.2). За змістом ст.553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Як зазначено у ч.1 ст.554 ЦК УРСР, в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Доказів відмови позивача [PERSON] від спадщини після померлого батька [PERSON] матеріали справи не містять. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Рішення суду може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, суд вважає наведені позивачами підстави звернення до суду є переконливими. Вказані обставини, на думку суду, перешкодили позивачам, як спадкоємцям, оформити право на спадкування в нотаріальному порядку. Відмова позивачам у визнанні права власності в порядку спадкування за законом та за заповітом в судовому порядку буде непропорційним втручанням у право позивачів на отримання у власність спадкового майна. У суду не виникає жодних сумнівів щодо підтвердженого факту родинних відносин між померлим батьком [PERSON] та сином [PERSON] , а також факт прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном, оскільки досліджені докази підтверджують такі обставини та на переконання суду є достатніми для встановлення пов`язаних між собою юридичних фактів, зокрема документально підтверджено факт реєстрації за однією адресою у спірному будинку на момент відкриття спадщини. Також, на переконання суду, є доведеним факт прийняття спадщини позивачами [PERSON] та [PERSON] після померлої матері та бабусі [PERSON] шляхом подання до нотаріального органу заяв про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які б виявили бажання прийняти спадщину (вважали себе спадкоємцями) після померлої [PERSON] , матеріали справи не містять. При цьому суд зазначає, що позивачі в іншому порядку аніж судовий, не можуть захистити свої права на прийняття спадщини, а завданням судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд та вирішення цивільної справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Постановлення рішення про задоволення позову є забезпеченням права позивачів на справедливий суд відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи. Правова позиція щодо можливості захисту права власності позивачів шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " підлягає використанню національними судами України як джерело права. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Враховуючи, що позивачі звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але через наявні об`єктивні обставини позбавлені можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальному порядку, тому причини, через які позивачі звернулися до суду за захистом свої прав щодо визнання за ними права власності на спадкове майно в судовому порядку, суд визнає обґрунтованими. Таким чином, з метою недопущення порушення спадкових прав позивачів та відповідно відновлення законних прав як спадкоємців, що відповідатиме верховенству права, суд вважає за необхідне визнати за позивачами право власності в порядку спадкування. З урахуванням зазначеного вище, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки підтверджені зібраними у справі доказами. Судові витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивачів.

Outcome: approved