Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з червня 2023 року по серпень 2023 року у розмірі 48 546, 15 грн, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 65 135, 50 грн, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 121 093,70 грн, судові витрати. В обґрунтування вказано, що позивач був звільнений на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади продавця-консультанта Департаменту з роздрібної торгівлі, філії 2. Станом на день звернення до суду із позовною заявою, у відповідача перед позивачем існує заборгованість по заробітній платі, яка не була виплачена. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначила, що працівнику під час звільнення була виплачена заробітна плата за виконану роботу у повному обсязі за виключенням компенсації за невикористану відпустку, проте дана заборгованість виникла у зв`язку із обставинами непереборної сили, а саме у зв`язку із введенням на території України воєнного стану. У той же час, погашення заборгованості перед працівниками здійснюється, отже заборгованість зменшується. У наданому листі Торгово-Промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року вказано, що військова агресія російської федерації проти України з 24 лютого 2022 року є обставиною непереборної сили для суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по договору. Товариство знаходиться під дією форс-мажорних обставин, а отже невчасна виплата заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки сталося внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили. На підтвердження вказаного товариство звернулося до Київської торгово-промислової палати та отримало Сертифікат №3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року. Вказані обставини поставили компанію у скрутне становище, що спричинило не можливість виконання усіх зобов`язань в томі числі по оплаті заробітної плати. Таким чином, введення воєнного стану в Україні стало обставиною непереборної сили для ТОВ «Дієса» та таким, що унеможливило виконання своїх обов`язків по своєчасній виплаті заробітної плати перед позивачем. У відповідь на відзив на позовну заяву, представник позивача подала до суду додаткові пояснення, у яких зазначила, що відповідачем не спростовано відсутність заборгованості по заробітній платі перед позивачем і не здійснено виплату цієї заборгованості при звільненні позивача. Стосовно компенсації щодо невикористаних днів відпустки, представник зазначила, що з 02 серпня 2019 року по 21 серпня 2023 року має право на компенсацію за 97 днів невикористаної відпустки. З урахуванням вищенаведеного, просила суд задовольнити позовні вимоги. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 29 квітня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 02 травня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 06 травня 2025 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному порядку. 04 серпня 2025 року від представника відповідача надійшла відповідь на вимогу. 12 серпня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 19 серпня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. 19 серпня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 27 жовтня 2025 року за допомогою системи Електронний суд надійшла заява від представника позивача Козловського Д.В., Хархан О.В. про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримувала в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання, будучи належним чином повідомленим про час, дату і місце призначеного судового засідання засобами поштового зв`язку за адресою зареєстрованого / задекларованого свого місця проживання, не з`явився. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі рішення та часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. ІІІ. Фактичні обставини справи. 21 серпня 2025 року [PERSON] , котрий з 02 серпня 2019 року працював у ТОВ «ДІЄСА», був звільнений на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади продавця-консультанта Департаменту з роздрібної торгівлі, філія 2, що підтверджується наказом № Z00/18/08/015 від 21 серпня 2023 року та записами у трудовій книжці. При звільненні повний розрахунок з колишнім працівником роботодавець не здійснив. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, заборгованість по виплаті заробітної плати за червень, липень, серпень 2023 року становить 48 546, 15 грн., компенсація за невикористані календарні 97 днів відпустки становить 65 135, 50 грн, середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 121 093, 70 грн. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як встановлено, при звільненні відповідачем не було виплачено, суми, які належать до виплати працівнику у день звільнення, а саме заборгованість по виплаті заробітної плати за червень, липень, серпень 2023 року, яка становить 48 546, 15 грн., компенсацію за невикористані календарні 97 днів відпустки, що становить 65 135, 50 грн. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України. Відповідно до часини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). За положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Отже, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто, свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (обов`язків) - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року справа № 905/857/19). 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час. У листі від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). 24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 23 квітня 2024 року ТОВ «ДІЄСА» отримало сертифікат Київської торгово-промислової палати № 3000-24-0827 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий у порядку та на підставі ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», з якого убачається, що Київська торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) ТОВ «ДІЄСА» щодо обов`язку (зобов`язання) за ст. 94 та 115-117 Кодексу законів про працю України, ст. 1 та 24 Закону України «Про оплату праці», з урахуванням ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» перед Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків та Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці. Вживати, всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у термін: з 12 березня 2022 року. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання: 12 березня 2022 року і продовжують тривати. Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року справа № 905/857/19). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню у частині стягнення суми невиплаченої заробітної плати у розмірі 48 546, 15 грн і компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 65 135, 50 грн, а у задоволенні вимоги позову про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку - без задоволення, в силу наявності форс-мажорних обставин, за наявності яких роботодавець звільняється від відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні вимоги позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 1094, 90 грн (46, 63 %) пропорційно до задоволеної частини позову, в дохід Держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial