Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

11.04.2025 позивач засобами поштового зв`язку звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Української військово-медичної академії про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовна заява з додатками надійшли до суду 15.04.2025, зареєстровані судом за вх. № 28548/25. Відповідно до протокола автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2025 для розгляду справи визначено суд у складі головуючого судді Маркєлової В.М. Позовна заява обґрунтована таким. Постановою Київського апеляційного суду від 24.06.2024 по справі № 757/21224/22-ц Позивача поновлено на займаній посаді старшого викладача кафедри військової загальної практики - сімейної медицини за контрактом з науково-педагогічним працівником з 01.08.2022 по 31.07.2023, визнано цей строк вимушеним прогулом внаслідок незаконного звільнення, стягнуто з Відповідача на користь Позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 182 395,02 грн з вирахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Згідно з цією постановою позивач підлягав звільненню 31.07.2023, яке є останнім днем роботи позивача на займаній посаді за контрактом. Постанову суду відповідач виконав 14.03.2025. Відповідно до ч . 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно ч. 1 ст, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні» із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У відповідності до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі-невиплати з вжни роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Порядок обчислення середньої заробітної плати був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно абзацу 4 п. 2 Порядку № 100 у випадку необхідності визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом 1 п. 8 Порядку № 100 передбачено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством. - на число календарних днів за цей період. Постановою Київського апеляційного суду від 24.06,2024 по справі № 757/21224/22-ц встановлено, що середньоденний заробіток Позивача становить 701,52 грн. Оскільки кількість робочих днів за 6-місячний час затримки розрахунку при звільненні (з 01.08.2023 по 31.01.2024) становить 132, то середній заробіток Позивача за цей період становить 701,52 х 132 = 92 600, 64 грн. Ухвалою від 18.04.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; призначив справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін в судове засідання; установив сторонам строки для подання заяв по суті справи. 17.06.2025 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову (документ сформований в системі «Електронний суд» 17.06.2025, зареєстрований за вх. № 46587/25). На обґрунтування своєї позиції зазначив таке. Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Частиною 16 ст. 28 ЦПК України передбачено, що позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу. 01.12.2021 набрав чинності Закон України від 05.11.2021 № 1871-IX «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1871-IX), який регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні , а також встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг. З метою реалізації положень Закону № 1871-IX, 07.02.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» (набрання чинності 14.03.2022), якою затверджено: «Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування)», який також встановлює форми необхідних для цього документів . Декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи, видача витягу з реєстру територіальної громади, здійснюється органом реєстрації на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідного виконавчого органу сільської, селищної або міської ради. Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні з позовом до суду Позивач підтвердив своє місце проживання лише копією нотаріальної довіреності від 13.09.2022, посвідченою Дяченко О.О., приватним нотаріусом Київського МНО за реєстр. № 455, яка відповідно до вищенаведених нормативно-правових актів не є належним підтвердженням факту місця проживання. Довіреність не є належним доказом і не може слугувати підтвердженням місця проживання та Позивачем не додано документів, які дійсно підтверджують зареєстроване місце проживання чи перебування позивача (паспорт позивача, довідки про реєстрацію місця проживання (перебування), переміщення). Позивач покликається на преюдиційність рішень у справі № 757/21224/22-ц (з урахуванням, що справа розглядалась тривалий час у 3-х інстанціях протягом 860 днів), яким було вирішено стягнути з Української військово-медичної академії на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 серпня 2022 року по 31 липня 2023 року 182 395 грн. 02 коп. з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів та зазначає (підтверджує) про факт фактичного проведення 14.03.2025 Відповідачем повної виплати присуджених йому сум. Проте, саме по собі викладення [PERSON] певних обставин в позовній заяві, які мали місце в минулому, чи посилання на них в тексті позовної заяви, без уточнення конкретних (важливих) обставин, які є визначальними і ключовими у цій справі та які є/були об`єктивно непереборними та унеможливлювали проведення УВМА своєчасного розрахунку при звільненні, що в нашому випадку, на переконливу думку УВМА, може створити у суду хибне уявлення про обставини справи, в т.ч. враховуючи факт пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву та без викладення Відповідачем контраргументів щодо позиції Позивача, тому у суду буде відсутня можливість надати оцінку таким доводам та оцінити відповідні докази на їх підтвердження. З метою встановлення судом обставин, що мають істотне значення для вирішення справи, а саме - в частині дотримання УВМА як розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня процедури та строків погодження і проведення належних виплат, УВМА вважає за належне зазначити таке . УВМА є бюджетною організацією, яка підпорядкована Міністерству обороні України та фінансується за рахунок асигнувань, виділених з державного бюджету України і діє на підставі і у спосіб, визначений Конституцією України, Законами України, підзаконними нормативними актами, отже УВМА не мала правових підстав самостійно здійснювати нарахування та виплату Позивачу відповідної суми за рішенням суду. УВМА є бюджетною установою, яка фінансується за рахунок державного бюджету. Рішенням ГУ ДПС у м. Києві № 1626584600970 від 16.11.2016 УВМА присвоєно ознаку неприбутковості (0031 бюджетні установи) на підставі підпункту 133.4.5 пункту 133.4 статті 133 Податкового кодексу України. Наказом Міністерства оборони України від 22 травня 2017 року № 280 затверджено Правила організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України. Ці Правила визначають механізм фінансового забезпечення військових частин, кораблів, військових навчальних закладів , військових комісаріатів, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, що утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідно до пункту 1.3 Правил розпорядниками бюджетних коштів за кошторисом Міністерства оборони України є: Міністр оборони України - головний розпорядник; командувачі (начальники) видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, інших органів військового управління (крім військових комісаріатів (територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), Голова Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, які включені до мережі головного розпорядника коштів, - розпорядники коштів нижчого рівня; командири військових частин, які включені до мережі головного розпорядника коштів або розпорядника коштів другого рівня, - розпорядники коштів нижчого рівня. Відтак, УВМА є бюджетним закладом, який є розпорядником бюджетних коштів нижчого (третього) рівня та фінансується через Міністерство оборони України з державного бюджету . Відповідно до п. 7.4. статуту УВМА, фінансове забезпечення Академії здійснюється відповідно до затверджених кошторисів за рахунок коштів загального та спеціального фондів Державного бюджету України . Видатки, які не затверджені кошторисом не будуть прийняті до оплати органом казначейства. Розпорядником коштів для сплати (в т.ч. для виконання рішень судів) є Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України. Рапортом помічника начальника УВМА з правової роботи після отримання Постанови Верховного суду України по справі №757/21224/22-ц ініційовано процес виконання рішень судів першої та апеляційної інстанцій. Відповідно до вимог Закону України від 03.10.2019 №160-IX "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі", для замовлення коштів по справі про незаконне звільнення, обов`язковим є проведення службового розслідування для встановлення винних осіб. Після проведення розслідування представником вищестоящого органу, кошти були перераховані на рахунок Позивача в порядку виконання рішення суду одразу при надходженні фінансування, а саме 14.03.2025, та матеріали розслідування направлені на адресу Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, як довольчого органу для підтвердження законності заявлених виплат. Крім того, відносно правильного застосування релевантних висновків Верховного Суду щодо застосування норм права до характеру спірних правовідносин та суб`єктного складу сторін спору, УВМА зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини , як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Тлумачення наведених норм свідчить, що у положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Таким чином, ОДНОЧАСНЕ стягнення середнього заробітку за порушення трудових прав працівника при одному звільненні за один і той же часовий період як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України матиме наслідком ПОДВІЙНЕ стягнення середнього заробітку, оскільки є неспівмірним з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17, від 31 січня 2025 року у справі № 699/687/23. Отже, при вирішенні майнового спору, що виник між роботодавцем та звільненим працівником щодо виплати середнього заробітку суду необхідно враховувати та розмежовувати підстави такого стягнення за статтею 117 КЗпП України та за статтею 235 КЗпП України та НЕ ДОПУСКАТИ подвійне стягнення з роботодавця середнього заробітку на користь звільненого працівника. Викладене узгоджується також з правовим висновком Верховного Суду України висловленим у постанові від 18.01.2017 у справі № 6-2912цс16, який згодом підтримано Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 18.09.2018 у справі № 904/7900/17 та Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 у справі № 758/14834/15-ц. УВМА також зазначає, що з прийняттям судового рішення у справі № 757/21224/22-ц, яким присуджено на користь Позивача певні суми коштів, статті 116 і 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання УВМА як роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати змінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь Позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. За таких обставин вважаємо, що за наявності спірних правовідносин, які виникли вже після звільнення та проведення остаточного розрахунку та стосувалися права на отримання належної звільненому індексації грошового забезпечення вимога про виплату середнього заробітку у розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП України є безпідставною . З огляду на повне проведення розрахунку з Позивачем та його обізнаність щодо виплачених коштів, що підтверджується відповідними доказами у справі, правові підстави для застосування відповідальності передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України та стягнення з Відповідача компенсації за весь час затримки по день фактичного розрахунку - ВІДСУТНІ. Враховуючи тривалий характер взаємовідносин сторін, які фактично продовжуються після фактичного припинення трудових відносин з Відповідачем (включаючи, але не обмежуючись, в рамках існування даного судового процесу), УВМА вбачає в діях [PERSON] НЕДОБРОСОВІСНУ ПРОЦЕСУАЛЬНУ ПОВЕДІНКУ (як форми зловживання процесуальними правами) та НЕДОБРОСОВІСНУ ПОВЕДІНКУ ПО ВІДНОШЕННЮ ДО РОБОТОДАВЦЯ. В постанові Верховного Суду від 28.04.2022 року справа № 761/48981/19 зазначено, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, реалізуючи свої права, як цього вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі , а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачених трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні трудових прав працівник і роботодавець повинні додержуватися моральних засад суспільства . Не допускається використання наданих трудових прав та виконання обов`язків на підставі зловживання. Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, розумності та сумлінності, для досягнення своєї незаконної прихованої мети, як правило, з використанням дефектів трудового та іншого законодавства (прогалини, колізії, оціночні категорії і тому подібне). Зловживання правом у трудових правовідносинах з боку працівника може вчинятися як при прийнятті на роботу, так і при звільненні з ініціативи роботодавця. Типовими ознаками зловживання правом з боку працівника є: 1) така поведінка завжди є недобросовісною; 2) працівник діє навмисно, бажаючи одержати певну вигоду (наприклад, отримати компенсацію за час вимушеного прогулу); 3) поведінка працівника здатна завдати шкоди роботодавцю або заподіює її; 4) відсутня пряма протиправність, і ситуація не конкретизується в нормативно правових актах. Відповідно ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» № 1934-XII від 06.12.1991, Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України; Командування об`єднаних сил Збройних Сил України; види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; окремі роди сил Збройних Сил України - Сили спеціальних операцій, Сили територіальної оборони, Сили логістики, Сили підтримки, Медичні сили; окремі роди військ Збройних Сил України - Десантно-штурмові війська, Війська зв`язку та кібербезпеки; органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади , військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій. Таким чином, Відповідач по справі, який є військовим навчальним закладом відноситься до Збройних сил України . Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», витрати на Міністерство оборони України складають 1 568 835 843,8 тис. грн, що відповідає 39,93 % від загальної суми видатків державного бюджету. При цьому, сума запланованих доходів державного бюджету в повній мірі покриває видатки на Міністерство оборони України, у той час як інші видатки на суму 1 601 920 206,8 тис. грн не покриваються за рахунок запланованих доходів державного бюджету, а покриваються за рахунок зовнішніх запозичень. Вказані обставини у своїй сукупності вказують на складну фінансову ситуацію в країні, а всі наявні в державі ресурси направляються в першу чергу на фінансування відбиття військової агресії російської федерації проти України. Українська військово-медична академія є вищим військовим навчальним закладом післядипломної освіти та науково-методичним центром, утвореним з метою забезпечення підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації військово-медичних фахівців, а також осіб офіцерського та начальницького складу для здобуття тактичної та оперативної освіти з метою задоволення потреб медичних служб Збройних сил України. Як вже було раніше зазначено, УВМА не є розпорядником бюджетних коштів, оскільки не є самостійною бюджетною установою, а є бюджетною установою, яка фінансується з Державного бюджету України, що призводить до покладення на Державний бюджет України надмірного фінансового тягара. Відповідно до частин першої та другої статті 23 Бюджетного кодексу України, будь які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Оскільки кошти на виплату сум за рішеннями суду не забезпечені в Державному бюджеті України на відповідний рік, тому, на думку УВМА, в даному випадку, стануть додатковими навантаженням на Державний бюджет України . Задоволення вимог [PERSON] у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може призвести до безпідставних та необґрунтованих витрат бюджетних коштів . 19.06.2025 позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив таке. В позовній заяві Позивачем ретельно обґрунтовано, що виконання судового рішення не звільняє роботодавця від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні. Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то передбачене ст. 117 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України відшкодування спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у т.ч, й після прийняття судового рішення (постанови Верховного Суду від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17 і від 28.01.2021 по справі № 240/11214/19). В свою чергу, згідно ч. 4 ст, 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У відповідності з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Перебіг строку для звернення до суду про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні починається з дати фактичного розрахунку, а не з дати звільнення (постанова Верховного Суду від 23.12.2020 по справі № 560/4006/19). При цьому, прострочення належних Позивачу при звільненні виплат необхідно розраховувати з наступного дня за днем його звільнення, а не з дати набрання законної сили судовим рішенням (п. 38 постанови Верховного Суду від 18,03.2020 по справі № 711/4010/13-ц). Всі зазначені Відповідачем у відзиві на позовну заяву справи (757/21224/22-ц, 757/22435/22-ц, 757/30871/22-ц, 757/41417/24, 757/41625/24-ц, 757/47196/24-ц, 757/38878/23-ц) мають різні предмет і підстави позову. Постановою Верховного Суду від 18.12,2024 по справі № 757/22435/22-ц виснувано, що справи № 757/21224/22-ц і 757/22435/22-ц мають різні підстави. У постанові Верховного Суду від 18.04.2018 по справі № 753/11000/14-ц (провадження 61-11ево17) зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній, справі для. суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляд\' судом одного й того ж питання між тими ж сторонами, У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Преюдиційне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (Постанова Верховного Суду від 03.07.2018 по справі№ 917/1345/17). Факти, встановлені остаточним судовим рішенням, мають преюдиційне значення, тобто вони обов`язкові для подальшого розгляду справ із участю тих самих сторін і не підлягають повторному доказуванню. Це правило спрямоване на забезпечення єдності судової практики та запобігання виникненню протилежних судових рішень (постанова Верховного Суду від 10.01.2025 по справі № 362/643/21). На сьогодні немає жодної ухвали будь-якого суду, яка б підтверджувала недобросовісну поведінку чи зловживання Позивачем процесуальними правами. Безпідставним є твердження відповідача щодо намагання позивача одночасного стягнення середнього заробітку за порушення трудових прав працівника при одному звільненні за один і той же часовий період як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України. Постановою Київського апеляційного суду від 24.06.2024 по справі № 757/21224/22-ц Позивача поновлено на займаній посаді з 01,08.2022 по 31.07.2023, визнано цей строк вимушеним прогулом внаслідок незаконного звільнення, на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України стягнуто з Відповідача на користь Позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 182 395,02 грн. з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів. В цій же справі предметом, позову є стягнення з Відповідача на користь Позивача передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності за затримку розрахунку при звільненні - середнього заробітку з 01.08.2023 по 31.01.2024 після ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 24.06.2024 по справі № 757/21224/22-ц (постанови Верховного Суду від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17 і від 28.01.2021 по справі № 240/11214/19). Отже, в справі № 757/21224/22-ц і в цій справі стягуються середні заробітки за різні проміжки часу: в першому випадку за період з 01.08.2022 по 31.07.2023, а в другому за період з 01.08.2023 по 31.01.2024. Неправомірним є посилання Відповідача у відзиві на позовну заяву на постанову Верховного Суду України від 18.01.2017 по справі № 6-2912цс16, постанови Верховного Суду від 18.09.2018 по справі № 904/7900/17, від 11.12,2019 по справі № 758/14834/15-ц, від 26.07.2021 по справі № 643/10816/17 і від 31.01.2025 по справі № 699/687/23 за нерелевантності правовідносин. В усіх цих справах висновується про неможливість подвійного стягнення середнього заробітку за несвоєчасність розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП України) і середнього заробітку за час затримки видачі наказу про звільнення (ч. 5 ст. 235 КЗпП України) за один і той же часовий період. В даному випадку підлягає застосуванню правила тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача. Неправомірним є посилання Відповідача у відзиві на позовну заяву на дату реєстрації ухвали про відкриття провадження в цій справі і позовної заяви, як на дату їхнього отримання. 01.07.2025 представник відповідача подав письмові заперечення на відповідь на відзив (документ сформований в системі «Електронний суд» 01.07.2025), в яких зазначено таке. 1. Щодо відсутності підстав для застосування правил преюдиційності внаслідок відмінності предмета, підстав позову та встановлених судами обставин у наведених Позивачем для порівняння справах та у даній справі. Позивач у своїй Відповіді на відзив вкотре наполегливо покликається на преюдиційність висновків суду, викладених у справах № 757/22435/22-ц та № 757/21224/22-ц для цієї справи. По-перше, постановою Київського апеляційного суду від 24.06.2024 у справі № 757/21224/22-ц апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено та постановлено рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.05.2023 в частині поновлення [PERSON] на посаді старшого викладача кафедри Української військово-медичної академії змінити, виклавши рішення в зазначеній частині у наступній редакції: поновити [PERSON] на посаді старшого викладача кафедри Української військово-медичної академії на термін з 01.08.22 р. по 31.07.2023 р.; стягнути з Української військово-медичної академії на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 серпня 2022 року по 31 липня 2023 року 182 395 грн. 02 коп. з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів. По-друге, щодо справи № 757/22435/22-ц, то варто зауважити про те, що предметом розгляду цієї справи було також визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У даній же справі № 753/7551/25 Позивач звернувся до суду із позовом до Відповідача, в якому просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні . Зазначені позови за об`ємом заявлених вимог не є тотожними . Предмет та підстави позову у цивільній справі № 753/7551/25 та у справах № 757/22435/22-ц і № 757/21224/22-ц не є однаковими, а отже розгляд даної справи має бути здійснено окремо (самостійно) від розгляду справи № 757/22435/22-ц і № 757/21224/22-ц, оскільки вказані справи мають різні підстави позову та предмет позову та в тексті судових рішень по цих справах звільненні не має згадування про обставини затримки розрахунку при звільненні. Посилання Позивача на преюдиційність рішень у в контексті порівняння питань, які досліджувалися у інших судових справах ґрунтується на хибному тлумаченні норм чинного законодавства. Разом з тим, УВМА зазначає, що у постанові від 02.12.2024 у справі № 638/2334/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: застосування висновків Верховного Суду здійснюється судами не з урахуванням форми судочинства, а з огляду на критерій подібності правовідносин. Водночас подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. Серед цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, потрібним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові Крім того, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 24.04.2020у справі № 826/10454/18 наголосив, що преюдиційність не може розглядатися розширено і не може поширюватися на обставини, які не є предметом прямого встановлення у попередній справі. Також в адміністративній справі № 640/18568/20 (постанова ВС від 01.07.2021) суд зазначив, посилання на преюдиційність можливе виключно у випадку повного збігу предмета спору, складу сторін та правових підстав. У контексті виконання судових рішень, Верховний Суд України неодноразово наголошував на обмеженому застосуванні принципу преюдиційності. Зокрема, у постанові від 18.06.2024 у справі № 914/585/22 зазначено, що преюдиційне значення мають лише ті обставини , які безпосередньо досліджувалися та були встановлені судом у попередній справі, за участю тих самих сторін або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Правова оцінка таких обставин, здійснена іншим судом, не має преюдиційного значення. При цьому правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14 400цс19). У постанові Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 320/4938/17 (провадження № 61-26396св18) зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. При цьому на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14 20цс21). У даній справі, Позивач обрав інший спосіб судового захисту своїх прав, аніж у вищевказаних справах, подавши новий позов із іншими правовими підставами. Доводи [PERSON] щодо того, що в суді між сторонами вже розглядались справи № 757/22435/22-ц і № 757/21224/22-ц, зокрема щодо трудових правовідносин, що виникли між УВМА як роботодавцем та Позивачем, як найманим працівником та факт порушення його прав, встановлено, зокрема, постановою Київського апеляційного суду від 24.06.2024 у справі № 757/21224/22-ц, що набрала законної сили, в спорі між тими ж сторонами, тобто він є преюдиційним, безпідставні, оскільки основані на неправильному та вільному трактуванні позивачем законодавства, адже звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які були встановлені в іншому судовому рішенні, враховуючи різні предмети і підстави позовів. Оцінка підстав, предмету та доказів позову має здійснюватися судом у кожній окремій справі, незалежно від правової оцінки в інших справах . Для спростування преюдиційних обставин учасник процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку. Відповідні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 357/16765/14-ц, від 08 серпня 2019 року у справі № 922/2013/18, від 25 березня 2021 року у справі № 911/2961/19 та від 30 серпня 2022 року у справі № 904/1427/21. Долучена до Відповіді на відзив копія постанови Верховного суду від 18.12.2024 у справі № 757/22435/22-ц та на яку посилається Позивач не може вважатися преюдиційною для вирішення цієї справи (враховуючи ухвалені рішення судів як в першій, так і в апеляційній інстанціях), оскільки нею не встановлено та не встановлювались причини затримки розрахунку при звільненні. Крім того, згідно даної постанови Верховного суду, справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 05.03.2025 по справі № 757/22435/22-ц рішення Печерського районного суду м. Києва від 13.03.2023 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким провадження у справі за позовом [PERSON] до Української військово-медичної академії про визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України закрито, та станом на сьогодні, про що Позивач не зазначає , ухвалою Верховного Суду від 16.04.2025 відкрито касаційне провадження у вказаній справі. Визначальним моментом у даному випадку є, те що в момент подання Позивачем Відповіді на відзив по справі №753/7551/25 (в тому числі і на момент подання позовної заяви до суду, адже касаційна скарга по справі №757/22435/22-ц датована 03.04.2025, а була подана 07.04.2025) рішення суду у справі № 757/22435/22-ц, ще не набрала, тому обставини встановлені в ньому апріорі не мають преюдиційного значення для цієї справи відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України. Верховний Суд у Постанові від 01.11.2022 по справі № 140/6115/21 дійшов висновку, що преюдиційні обставини - це обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили ; преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Верховний Суд узагальнив правовий висновок, відповідно до якого преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: 1. ці обставини встановлені судовим рішенням лише у господарській, цивільній або адміністративній справі; 2. ці обставини оцінені судом саме як юридичний факт; 3. ці обставини містяться у мотивувальній частині рішення та відповідають вимогам щодо змісту рішення, згідно з яким у мотивувальній частині рішення, серед іншого, зазначаються обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 4. судове рішення набрало законної сили;\\ 5. у справі беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини. На відміну від прецедентного характеру правових висновків (позицій) Верховного Суду, преюдиція зберігатися як при зміні законодавства, так і зміні судової практики. Преюдиціальність дає певний привілей стороні у справі не доказувати знову вже встановлені судом обставини (юридичні факти). Разом з тим, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень. Суд, відхиляючи ці заперечення, повинен мотивувати, що існують встановлені іншим судом обставини (юридичні факти) преюдиційного характеру і вони, дійсно, не є «правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту)». Крім того, якщо додатково дослідити рішення суду у справі № 757/21224/22-ц, про яку також йдеться у Відповіді на відзив в контексті преюдиційності, то обставини, які Позивач вважає встановленими, насправді є не встановленими юридичними фактами , що містяться у мотивувальній частині рішення . Та більш того, цілий ряд інших встановлених судом обставин, що слідує із самого рішення, в повній мірі не підтверджують заявлені вимоги та спростовують домисли Позивача про ніби то доведеність обставин, зокрема, щодо доказів поважних причин затримки розрахунку при звільненні Позивача. Крім того, щодо визначення подібності правовідносин, УВМА просить суд врахувати правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, від 08.02.2022 у справі № 2-7763/10, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими . Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин. Крім того, щодо наявності підстав і умов застосування преюдиції, Позивач у своїй Відповіді на відзив наводить висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц, від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17. Проте, УВМА не може погодитись з тим, що дані висновки є релевантними до розглядуваної судом даної справи та просить врахувати релевантну практику Верховного суду, а саме. Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами . З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц, провадження 14-43цс22). Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 30.07.2024 у справі № 910/8683/23: «Верховний Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування. Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.» Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ , а тому, на думку УВМА, суд не має брати до уваги посилання Позивача на необхідність врахування, наведених ним у Відповіді на відзив, висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду та у постановах Верховного Суду. УВМА зазначає на відсутність підстав для застосування преюдиційності внаслідок відмінності предмета, підстав позову та встановлених судами обставин у порівнюваних Позивачем справах № 757/22435/22-ц і № 757/21224/22-ц, зазначених Позивачем у Відповіді на відзив, з даною справою, адже ці справи не є подібними зі справою, що розглядається (включаючи й той факт, що одна з них ще не набрала законної сили). Ухвалою від 18.04.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; призначив справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін для розгляду справи по суті; установив сторонам строки для подання заяв по суті справи. У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив поновити строк на подання відзиву, посилаючись на таке. На обґрунтування клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву представник відповідача зазначив таке. Доступ до ЄСІТС має начальник УМВА, який не є юристом та не володіє практичними навичками користування цією системою. Начальник УМВА постійно задіяний в заходах щодо забезпечення національної безпеки та наданні медичної допомоги військовослужбовцям ЗСУ, тому він мав об`єктивні перешкоди щодо наявності постійного доступу до підсистеми ЄСІТС, що має наслідком несвоєчасне отримання та реєстрація вхідної кореспонденції у відповідності до вимог Положення № 467, яким керується у своїй діяльності УВМА. Позивач у відповіді на відзив заперечував проти задоволення клопотання представника відповідача про поновлення строку на подання відповіді на відзив, зазначивши таке. Відповідачем не наведено переконливих та достатніх обґрунтувань щодо поважності причин пропуску на подання відзиву на позовну заяву, не надано доказів на підтвердження існування об`єктивних перешкод подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Ухвалою від 18.04.2025 суд установив відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Суд роз`яснив, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 02.05.2025 відповідач отримав позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження у справі від 18.04.2025 до електронного кабінету, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с.21). Отже, відповідач мав право подати відзив до 20.05.2025. Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Оскільки в Україні введено воєнний стан, представник відповідача зазначив поважність причин пропуску строку для подання відзиву на позовну заяву, з метою забезпечення справедливого розгляду справи, суд поновлює строк стороні відповідача на подання відзиву на позовну заяву та приймає відзив на позовну заяву. Щодо тверджень сторони відповідача про відсутність доказів щодо дотримання прав підсудності справи Дарницькому районному суду м. Києва. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач, зокрема зазначив про відсутність доказів щодо дотримання прав підсудності справи Дарницькому районному суду м. Києва. Суд вважає такі твердження відповідача необґрунтованими з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначив адресу його проживання: [ADDRESS] . Суд, після отримання позову, перевірив дотримання позивачем правил підсудності справи. Згідно з відповіддю № 1302944 від 17.04.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованої засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді Дарницького районного суду м. Києва Маркєлової В.М., [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Отже, позивач, звертаючись з цим позовом до Дарницького районного суду м. Києва, не порушив правил підсудності, визначених ч. 1 ст. 28 ЦПК України, оскільки має зареєстроване місце проживання в Дарницькому районі. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України. Суд установив наступні обставини. 01.08.2021 Начальник Української військово-медичної академії Савицький В.Л. та [PERSON] уклали контракт, згідно з яким останнього призначено на посаду старшого викладача кафедри військової загальної практики - сімейної медицини факультету підготовки військових лікарів на термін з 01.08.2021 по 31.07.2022 (а.с.35-36). Постановою Київського апеляційного суду від 24.06.2024 справа № 757/21224/22-ц (провадження № 22-ц/824/57542024) поновлено [PERSON] на посаді старшого викладача кафедри військової загальної практики - сімейної медицини факультету підготовки військових кадрів Української військово-медичної академії на строк з 01.08.2022 по 31.07.2023. Зокрема, суд апеляційної інстанції не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до положень частини третьої статті 235 КЗпП України. Колегія суддів застосувала норму статті 235 КЗпП України, згідно з якою в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. На підставі норми статті 235 КЗпП України суд стягнув з Української військово-медичної академії на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.08.2022 по 31.07.2023 - у розмірі182 395,02 грн з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів (а.с. 4-7). Постановою Верховного суду від 25.12.2024 у справі № 757/21224/22-ц залишено без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.05.2023 в нескасованій частині та незміненій при перегляді апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 24.06.2024. 14.03.2025 відповідач виконав постанову Київського апеляційного суду від 24.06.2024 у справі № 757/21224/22-ц у частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 182 395,02 грн з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, що підтверджується випискою по картці/рахунку [NUMBER] за період з 01.03.2025 по 15.03.2025 (а.с.8). Основні заперечення відповідача у цій справі такі: - УМВА є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, підпорядкованим Міністерству оборони України, тому не має правових повноважень самостійно виплачувати присуджені суми без погодження з Міністерством оборони України. Виплати проводяться через Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України у межах затвердженого кошторису, тому видати, які непередбачені кошторисом, не можуть проводитись органами казначейства. Отже, затримка у виплаті була об`єктивною через необхідність погодження, проведення службового розслідування та очкування фінансування; - повна виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2022 по 31.07.2023 була виплачена 14.03.2025 після проведення службового розслідування та після надходження коштів; - статті 117 та 235 КЗпП України передбачають однаковий вид компенсації - середній заробіток за період невиплати, тому одночасне стягнення за цими статтями за той самий період, означає подвійне відшкодування; - після ухвалення рішення у справі №757/21224/22-ц зобов`язання УВМА перейшло у стадію виконання, а не трудових правовідносин, тому ст. 117 КЗпП не застосовується; - УМВА діяла в межах необхідних процедур, без умисної затримки виплат. Причини затримки мають об`єктивний характер - відсутність коштів, погоджень. Отже, вина роботодавця відсутня, що є обов`язковою умовою для відповідальності за ст. 117 КЗпП; - позивач має за мету отримати подвійне відшкодування; - виплати здійснюються в умовах воєнного стану та дефіциту державного бюджету. Суд не застосовує норму ст. 117 КЗпП України до правовідносин сторін та виходить з таких мотивів. У цій справі позивач просить стягнути з відповідача саме середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01.08.2023 по 31.01.2024, що регулюється ст. 117 КЗпП України, оскільки період, за який позивач у цій справі просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не охоплює період, за який було стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно з ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. По-перше, суд вважає, що між сторонами у справі, що розглядається, після ухвалення рішень у справі № 757/21224/22-ц, спірними правовідносинами є не правовідносини працівника і роботодавця, а правовідносини з несвоєчасного виконання грошового зобов`язання Відповідачем з виплати Позивачу у справі № 753/7551/25 присудженого судом у справі № 757/21224/22-ц розміру середнього заробітку на підставі статті 235 КЗпП України. Тому норма ст. 117 КЗпП України не є застосовною. А застосуванню підлягають відповідні норми Цивільного кодексу України, що регулюють відповідальність за невиконання (несвоєчасне виконання) грошових зобов`язань. Відповідач фактично здійснив такий розрахунок 15.03.2025, тобто виконав грошове зобов`язання, яке у нього виникло, на підставі рішення суду у справі № 753/7551/25, яке набрало законної сили 24.06.2024, з простроченням. Оскільки позивач не заявляв суду вимог про стягнення будь-яких платежів, що пов`язані з відповідальністю за невиконання (несвоєчасне виконання) грошових зобов`язань, та не викладав таких обставин у позові, суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку з неналежно обраним позивачем способом захисту. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Згідно з ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 1 211,20 грн, залишається за ним.

Outcome: dismissed