Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

22.07.2025 року [PERSON] звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом в якому просив стягнути з ДП «Науково-дослідний інститут «КВАНТ» 204\~848,82 грн. в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати, допустивши негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць. В обґрунтування позову позивач вказав, що з 01.05.2012 року по 31.03.2025 року він перебував у трудових відносинах з ДП «Науково-дослідний інститут «КВАНТ» та був звільнений у зв`язку з невиплатою заробітної плати на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Позивач вказує, що при звільнення йому було видано трудову книжку, але розрахунки з ним не проводились. На підставі викладеного позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 25.07.2025 року позовна заява прийнята до розгляду, по ній відкрито провадження, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій розгляд справи просив проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, щодо винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача\~в судове\~засідання не\~з`явився,\~про день,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлений\~належним чином,\~поважності причин\~неявки не\~повідомив,\~з будь-якими\~клопотаннями до\~суду не\~звертався,\~правом надати\~відзив на\~позовну заяву\~не скористався,\~а тому суд, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі представника відповідача. Враховуючи наявність умов, визначених у частині першій статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. 29.10.2025 року відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Згідно положень ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до наступного: Так, судом встановлено, що у період з 01.05.2012 року 31.03.2025 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Науково-дослідний інститут «Квант». Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці. З запису в трудовій книжці під номером 23 від 31.03.2025 року вбачається, що [PERSON] звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиплатою заробітної плати (ч. 3 ст. 38 КЗпП) у відповідності до наказу №124ктр від 31.05.2025 року. Згідно довідки Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» від 15.04.2025 року №85, загальна сума заборгованості підприємства перед позивачем із заробітної плати станом на дату звільнення складає 204\~848,82 грн. Заборгованість виникла за період з 01.04.2021 року по 31.03.2025 року. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою вказаної статті передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною п`ятою статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до статті 24 КЗпП України, ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Науково-дослідний інститут «Квант» з 01.05.2012 року до 31.03.2025 року, що підтверджується відповідними доказами, наданими стороною позивача. Згідно з довідкою відповідача №85 від 15.04.2025 року, заборгованість по заробітній платі перед позивачем станом на день звільнення становила 204\~848,82 грн. Судом не встановлено жодних підстав для визнання даної заборгованості спірною або необґрунтованою. Зважаючи на викладене, вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, який мав бути сплачений за подання позовної заяви, у розмірі 2 048,50 грн., в дохід держави. Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати не більше ніж за один місяць.

Outcome: approved