Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення компенсаційних платежів та інфляційних втрат, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь компенсаційні платежі, відповідно дост.625\~ЦК України в загальній сумі 504\~927,73 грн., з яких три відсотки річних\~88\~227,88 грн.; інфляційні втрати\~416\~699,85 грн. В обґрунтування вимог вказував на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Отже, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначав, що 12 лютого 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» в особі філії «Запорізьке РУ» АТ Банк «Фінанси та кредит» (далі - Банк) та [PERSON] (далі - позичальник/відповідач) укладено Кредитний договір № 9-358-028К (далі - кредитний договір), згідно якого позичальнику надано кредит в сумі 607 000,00 (шістсот сім тисяч) гривень 00 коп., з оплатою по процентній ставці 17,5 % (Сімнадцять цілих п`ять десятих) процентів річних. Додатковою угодою №1 від 15.05.2008 від 15.05.2008 сторонами було змінено умови кредитування в частині збільшення процентної ставки до розміру 18,5% (вісімнадцять цілих п`ять десятих) строком повернення до 12.02.2023. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 9-358-028К між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», відповідачем-1 та [PERSON] (далі - поручитель) було укладено договір поруки № 9-358-028П від 12 лютого 2008 року, згідно якого поручитель взяв на себе зобов`язання солідарно відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором. У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором банк звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, Договором поруки та звернення стягнення на предмет іпотеки. 31.08.2010 заочним рішенням Орджонікідзевським районним судом міста Запоріжжя по справі № 2-2770/2010, позов Банку до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за Кредитним договором та Договором поруки задоволено. Згідно даного заочного рішення, суд вирішив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит», заборгованість за кредитним договором у розмірі 961 531 грн., судового збору у розмірі 1 700,00 гривень та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 гривень. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 19.09.2006, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Вартановою О.С. за реєстр. №1814 в межах та в рахунок суми боргу шляхом продажу на публічних торгах за початковою ціною, розмір якої не буде менше розміру звичайних ринкових цін на момент продажу. Рішенням Апеляційного суду Запорозької області № 22-ц/778/4904/13 від 23 жовтня 2013 року рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 31 серпня 2010 року змінено. Доповнено резолютивну частину рішення зазначеним про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки допустити на погашення суми боргу за кредитним договором від 12 лютого 2008 року. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя № 335/7481/21 від 23.07.2021 було замінено стягувана у судовому рішенні 2-2770/2010 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Запорізьке РУ» АТ Банк «Фінанси та кредит» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, договором поруки та звернення стягнення на предмет іпотеки, яке доповнено рішенням апеляційного суду Запорізької області № 22-ц/778/4904/13 від 23 жовтня 2013 року, з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Запорізьке РУ» АТ Банк «Фінанси та кредит» на Державну іпотечну установу. Станом на день звернення з цією позовною заявою, зобов`язання за рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 31.08.2010 по справі №2- 2770/2010 не виконані ні в добровільному, ні в примусовому порядку. У зв`язку з тим, що позовна заява направлена Державною іпотечною установою до Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя 20.08.2024, враховуючи обмеження останніми 3 роками, які передували подачі позову, заборгованість відповідачів відповідно до ст. 625 ЦК України за невиконання рішенням Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя від 31.08.2010 по справі № 2-2770/2010 за період з 23.07.2021 (три роки до дати подачі позову) по 12.08.2024 (дата подачі позову) становить - 504 927,73грн., з яких: 88 227,88 грн. - компенсаційні платежі (3% відсотки річних), 416 699,85 грн. - інфляційні втрати. Підставою для нарахування заборгованості є, сума боргу в розмірі 961 531,12 грн., яка визначена рішенням Орджонікідзевський районного суду міста Запоріжжя від 31.08.2010 по справі №2-2770/2010. Ухвалою суду від 06 вересня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та запропоновано відповідачам подати відзив на позов. 21 жовтня 2024 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог та врахувати, що порука припинена, оскільки позивач не пред`явив позовну вимогу до поручителя протягом 6 місяців з дня настання строку виконання кредитного зобов`язання, тобто протягом 6 місяців з 12 серпня 2008 року. Дата припинення поруки 12 серпня 2008 року відповідачем вирахувана шляхом додавання 6 місяців до строку виконання кредитного зобов`язання 12.02.2008. Тобто якщо до цієї дати позовна вимога пред`явлена не була, то порука припинилася на наступний день 13.08.2008. Окремо зазначив про те, що він проходить військову службу та має тяжке поранення, у зв`язку з яким проходить лікування. 11.11.2024 від представника відповідача [PERSON] адвоката Гесні Н.Т. надійшла заява про поновлення процесуального строку. 25.11.2024 від представника позивача адвоката Петровської І.Ю. надійшли додаткові пояснення, які стосувалися заперечень того, що порука відповідача [PERSON] припинилася. Вважали останнього належним відповідачем, оскільки позивач звернувся щодо компенсаційних платежів та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням рішення Апеляційного суду Запорізької області №22ц/778/4904/13р ід 23.10.2013. Саме неналежне невиконання [PERSON] грошових зобов`язань за кредитним договором є преюдиційним фактом, який повинен бути врахований судом при розгляді даної справи. 04.12.2024\~представником позивача\~адвокатом Петровською\~І.Ю.\~було надано\~відповідь на\~відзив відповідача\~ [PERSON] .\~В обґрунтування\~своєї позиції\~зазначили,\~що не\~погоджуються з\~посиланнями відповідача\~про припинення\~поруки.06.12.2023 позивач надіслав відповідачу-1, відповідачу-2 вимогу кредитора про добровільне виконання судового рішення вих.3933/32. Але, станом на день звернення ДІУ з позовною заявою, зобов`язання за рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 31.08.2010 по справі №2-2770/2010 не виконані ні в добровільному, ні в примусовому порядку. Отже, вважають, що саме на підставі фактів встановлених Апеляційним судом Запорозької області №22-ц/778/4904/13р від 23.10.2013, Державною іпотечною установою при звернені до суду з позовом в даній справі, проведено розрахунок сум інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. У відповідності до Розрахунку заборгованості за порушення грошового зобов`язання позичальника [PERSON] відповідно до вимог ст.625 ЦК України, базою для нарахування компенсаційних платежів був встановлений рішенням Орджонікідзевським районним судом міста Запоріжжя від 31.08.2010 у справі №2-2772/2010, розмір заборгованості в сумі 961 531,12 грн, а розрахунок компенсаційних платежів проведений за період починаючи з 23.07.2021 по 12.08.2024, в межах трьох років, отже з застосуванням строку позовної давності по борговим зобов`язанням відповідачів. Наполягали на задоволенні позовних вимог. 09.12.2024 надійшла заява про вступ представника відповідача [PERSON] адвоката Гесні Н.Т. 13.12.2024 представником відповідача [PERSON] адвокатом Геснею Н.Т. через систему «Електронний суд» було надіслано відзив на позов представнику позивача. Разом з тим сам відзив до суду надійшов 23.12.2024. За цих обставин 19.12.2024 надійшла з боку представника позивача відповідь на відзив, який ще не був отриманий судом. У своєму відзиві на позов представник відповідача-1 адвокат Гесня Н.Т. (23.12.2024) зазначила, що доводи позивача, якими він обґрунтовує свої вимоги є безпідставними та такими, що спростовуються чинним законодавством України, оскільки зводяться до переоцінки доказів та особистого тлумачення позивачем норм процесуального закону. Так, позивач зазначає, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 23.07.2021 замінено стягувача у судовому рішенні 2-2770/2010 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Запорізьке РУ» АТ Банк «Фінанси та кредит» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, договором поруки та звернення стягнення на предмет іпотеки, яке доповнено рішенням Апеляційного суду Запорізької області № 22-ц/778/4904/13 від 23 жовтня 2013 року, з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на Державну іпотечну установу. Відповідно до ч. 2 ст. 55 ЦПК України усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. Тому заміна сторони виконавчого провадження не перериває та не поновлює будь- яких процесуальних строків для нового кредитора, зокрема, і строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання. Пропущений для первісного кредитора строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання є таким, що сплив і для нового кредитора, та не може бути поновлений для нього автоматично лише тому, що рішення суду є невиконаним. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 28.11.2023 у справі № 335/1237/15-ц заяву представника Державної іпотечної установи Прищепчук І.Д. про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів по цивільній справі №2-2770/10 від 06.05.2016 до виконання залишено без задоволення. Зазначена ухвала набрала законної сили 28.11.2023. Згідно із ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Вважають, що відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 28.11.2023 у справі № 335/1237/15-ц, яка набрала законної сили, стягувачу відмовлено у поновленні строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, тобто його вимоги, яка виникла на підставі рішення суду, то між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст.625 ЦК України. Тому, в такому випадку, кредитор втрачає право на стягнення заборгованості з боржника за судовим рішенням в примусовому порядку. Відповідно припиняються повноваження суду здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення. За такої правової ситуації зобов`язання боржника за судовим рішенням трансформується в звичайне грошове зобов`язання. Тобто, в подальшому кредитор втрачає право на судовий захист своєї вимоги. Відповідно є підстави стверджувати, що між сторонами виникли правовідносини з виконання натурального зобов`язання. Таким чином, наполягають, що у справі що розглядається, позивачем були нараховані інфляційні втрати та три відсотки річних до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Отже, на переконання представника відповідача, вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] 3 % річних та інфляційних втрат позивачем нараховано до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні, тобто не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є безпідставними. Тому в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Просили стягнути з позивача на користь відповідача [PERSON] судові витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката на загальну суму 10000,00 (десять тисяч) грн. У відповіді на відзив представника відповідача адвоката Гесні Н.Т. представник позивача адвокат Петровська І.Ю. (19.12.2024) зазначила, що представник відповідача-1 не спростовує факт у відзиві на позовну заяву того, що Костіков О.В. не виконав рішення Апеляційного суду Запорозької області №22- ц/778/4904/13 від 23.10.2013. Отже, вважають, що з відповідача-1, відповідача-2 на користь позивача підлягає стягненню сума індексу інфляції та 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду. Окремо зазначили, що якщо кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум передбачених ст. 625 ЦК України, у тому числі, за останні три роки до моменту пред`явлення позову. Заперечували щодо стягнення з позивача на користь відповідача [PERSON] судових витрат на правничу допомогу. 23.12.2024 від представника відповідача-1 адвоката Гесні Н.Т. надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив, в яких вона зазначила, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2023 у справі № 335/1237/15-ц заяву Представника Державної іпотечної установи Прищепчук І.Д. про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів по цивільній справі №2-2770/10 від 06.05.2016 до виконання залишено без задоволення. Зазначена ухвала набрала законної сили 28.11.2023. Отже, позивач втратив право стягнення основного боргу, у зв`язку з чим не можуть бути застосовані положення ст.625 ЦК України. Далі зазначили, що зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, з окрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК (п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 12 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин»). Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанова ВП ВС від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц). Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність (постанова ВП ВС від 05.04.2023 в справі №910/4518/16. Отже, проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання (постанова ВП ВС від 04.02.2020 в справі № 912/1120/16). В контексті вище наведеного, можна зробити висновок, що підставою для застосування положень ст. 625 ЦК України є встановлення: наявності обов`язку боржника; невиконання цього обов`язку впродовж певного періоду часу; вини особи, що призвело до невиконання або неналежного виконання зобов`язання (тобто, протиправність невиконання). Одночасно, зауважуємо, що поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо) (лист Верховного Суду України від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України»). За обставинами даної справи, кредитор на власний розсуд розпорядився своїми правами та звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Відомості щодо виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 31.08.2010 у встановленому законом порядку шляхом звернення до державної виконавчої служби чи приватного виконавця в матеріалах справи відсутні та позивачем до суду не подавалися. Так само, в матеріалах справи відсутні докази щодо позасудового стягнення боргу. Отже, за таких обставин, з врахуванням ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 28.11.2023 у справі № 335/1237/15-ц та категорії даного спору, відсутності доказів наявності вини в діях відповідача-1 щодо невиконання рішення суду від 31 серпня 2010 року про стягнення заборгованості, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості на підставі ст. 625 ЦК України. Ухвалою суду від 22 січня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд. 13.02.2025 від представника відповідача-1 адвоката Гесні Н.Т. надійшло окреме клопотання про стягнення на користь [PERSON] судових витрат на правничу допомогу в розмірі 10\~000,00 грн. 03.03.2025 від представника позивача адвоката Петровської І.Ю. надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги. Загалом просили відмовити в задоволенні клопотання про їх стягнення. 11.07.2025 представником позивача адвокатом Петровською І.Ю. було надано письмові додаткові пояснення по справі, в яких вона наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Окремо зазначила, що позивач не погоджуємось з позицією представника [PERSON] - адвокатом Геснею Н.Т. щодо до того, що у матеріалах справи відсутні виконавчі документи відносно боржників та ДІУ втратило право стягнення основного боргу, у зв`язку з чим не можуть бути застосовані положення ст.625 ЦК України. З такою думкою ДІУ не погоджується, так як рішення суду є обов`язковим для виконання, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Крім того, застосування ч.2 ст.625 ЦК України жодним чином не залежить від дій кредитора/ стягувача щодо примусового виконання рішення суду, наявності/відсутності виконавчого провадження, наявності/відсутності майна, на яке може бути звернено стягнення, а також не залежить від вини боржника. При цьому, відповідач-1 та відповідач-2 були достовірно обізнані про наявність простроченого грошового зобов`язання за Кредитним договором, підтвердженого заочним рішенням, оскільки [PERSON] була подана апеляційна скарга на таке рішення суду першої інстанції. Однак, жодних дій з погашення боргу відповідачами протягом тривалого часу не вчинено, доказів протилежного суду вони не подали. Станом на день звернення ДІУ з позовною заявою, зобов`язання за рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 31.08.2010 по справі №2-2770/2010 не виконані ні в добровільному, ні в примусовому порядку. Отже, саме на підставі фактів встановлених Апеляційним судом Запорозької області №22-ц/778/4904/13 від 23.10.2013, Державною іпотечною установою при звернені до суду з позовом в даній справі, проведено розрахунок сум інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Тому, на переконання представника позивача, є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, в поданій до суду заяві просила справу розглядати за її відсутності. Від відповідача-1 та його представника надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач-2 в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, заяв чи клопотань про його відкладення не подавав. У відповідності до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено,\~що 12 лютого 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» в особі філії «Запорізьке РУ» АТ Банк «Фінанси та кредит» (далі - Банк) та [PERSON] (далі - позичальник/відповідач) укладено Кредитний договір № 9-358-028К (далі - кредитний договір), згідно якого позичальнику надано кредит в сумі 607 000,00 (шістсот сім тисяч) гривень 00 коп., з оплатою по процентній ставці 17,5 % (Сімнадцять цілих п`ять десятих) процентів річних. Додатковою угодою №1 від 15.05.2008 від 15.05.2008 сторонами було змінено умови кредитування в частині збільшення процентної ставки до розміру 18,5% (вісімнадцять цілих п`ять десятих) строком повернення до 12.02.2023. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 9-358-028К між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», відповідачем-1 та [PERSON] (далі - поручитель) було укладено договір поруки № 9-358-028П від 12 лютого 2008 року, згідно якого поручитель взяв на себе зобов`язання солідарно відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором. У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором банк звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, Договором поруки та звернення стягнення на предмет іпотеки. 31.08.2010 заочним рішенням Орджонікідзевським районним судом міста Запоріжжя по справі № 2-2770/2010, позов Банку до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за Кредитним договором та Договором поруки задоволено. Згідно даного заочного рішення, суд вирішив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит», заборгованість за кредитним договором у розмірі 961 531 грн., судового збору у розмірі 1 700,00 гривень та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 гривень. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 19.09.2006, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Вартановою О.С. за реєстр. №1814 в межах та в рахунок суми боргу шляхом продажу на публічних торгах за початковою ціною, розмір якої не буде менше розміру звичайних ринкових цін на момент продажу. Рішенням Апеляційного суду Запорозької області № 22-ц/778/4904/13 від 23 жовтня 2013 року рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 31 серпня 2010 року змінено. Доповнено резолютивну частину рішення зазначеним про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки допустити на погашення суми боргу за кредитним договором від 12 лютого 2008 року. 06 травня 2016 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя заяву ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про видачу дублікатів та поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчих листів по цивільній справі №2-2770/10 - задоволено. Видано дублікати виконавчих листів №2-1770/10 від 30.01.2014 (з врахуванням змін, що зазначені у рішенні Апеляційного суду Запорізької області від 23 жовтня 2013 року), які видано Орджонікідзевським районним судом міста Запоріжжя про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] та поновлено строк пред`явлення до виконання даних виконавчих документів. Первинний стягувач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» згідно акту приймання та передачі (активів та документів) до договору відступлення права вимоги №17/4 від 11.02.2015 фактично передав Державній іпотечній установі, у тому числі матеріали кредитної справи щодо солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості у розмірі 961 531,12 грн., понесені судові витрати у сумі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки лише 01.07.2020, у матеріалах переданої кредитної справи виконавчі документи відносно боржників були відсутні. 23 липня 2021 року за заявою Державної іпотечної установи ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя замінено стягувача у судовому рішенні №2-2770/2010 з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на Державну іпотечну установу про стягнення заборгованості за кредитним договором, договором поруки та звернення стягнення на предмет іпотеки, яке доповнено рішенням апеляційного суду Запорізької області №22-ц/778/4904/13 від 23 жовтня 2013 року. Дана ухвала набрала законної сили 23 липня 2021 року. Внаслідок чого, ДІУ (як новий стягувач) звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя з заявою про видачу дублікатів виконавчих документів відносно боржників. 04 жовтня 2023 року Державна іпотечна установа отримала дублікати виконавчих листів відносно [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 961 531, 12 грн., понесених судових витрат у сумі 1700,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, відповідно до ст.512 ЦК України, та згідно з умовами п.1.1. Договору відступлення права вимоги №17/4 від 11.02.2015 сторони уклали цей договір, з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно договору застави майнових прав №17/4-З від 11.02.2015, що укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань первісного кредитора (позичальника) за договором про відкриття кредитної лінії №9-358-028К від 12.02.2008. Пунктом 1.2 Договору передбачено, що первісний кредитор (за Договором первісний кредитор виступає Банк) відступає, а новий кредитор (за Договором заступає ДІУ) набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаних у додатках до цього Договору. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2021 замінено стягувача у судовому рішенні 2-2770/2010 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Запорізьке РУ» АТ Банк «Фінанси та кредит» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, договором поруки та звернення стягнення на предмет іпотеки, яке доповнено рішенням апеляційного суду Запорізької області № 22-ц/778/4904/13 від 23 жовтня 2013 року, з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на Державну іпотечну установу. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2023 у справі № 335/1237/15-ц заяву Представника Державної іпотечної установи Прищепчук І.Д. про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів по цивільній справі №2-2770/10 від 06.05.2016 до виконання залишено без задоволення. Зазначена ухвала набрала законної сили 28.11.2023. 06.12.2023 позивач надіслав відповідачу-1, відповідачу-2 вимогу кредитора про добровільне виконання судового рішення вих.3933/32. Заборгованість відповідачів відповідно до ст. 625 ЦК України за невиконання рішенням Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя від 31.08.2010 по справі № 2-2770/2010 позивачем розраховано за період з 23.07.2021 (три роки до дати подачі позову) по 12.08.2024 (дата подачі позову) становить - 504 927,73грн., з яких: 88 227,88 грн. - компенсаційні платежі (3% відсотки річних), 416 699,85 грн. - інфляційні втрати. Підставою для нарахування заборгованості зазначена сума боргу в розмірі 961 531,12 грн., яка визначена рішенням Орджонікідзевський районного суду міста Запоріжжя від 31.08.2010 по справі №2-2770/2010. Згідно з ч.1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст.509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст.\~11\~ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц вказала на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За змістом статей 524 533-535 і 625\~ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч.2 ст.625\~ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625\~ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5ЦК України). Таким чином, у ст.\~625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-2168цс15 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18. Відповідно до ч.4 ст.263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі ст.\~625\~ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625\~ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625\~цього Кодексу за увесь час прострочення. Отже, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання 3% річних та інфляційних втрат передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. З матеріалів\~справи вбачається,\~що відповідач\~ [PERSON] \~має невиконане\~грошове зобов`язання\~перед Державною\~іпотечною установою,\~що встановлено\~рішенням Орджонікідзевського\~районного суду\~міста Запоріжжя\~у справі№2-2770/2010 про стягнення заборгованості за кредитним договором, договором поруки та звернення стягнення на предмет іпотеки, яке доповнено рішенням Апеляційного суду Запорізької області №22-ц/778/4904/13 від 23 жовтня 2013 року. Також судом\~встановлено,\~що рішення\~Орджонікідзевського районного\~суду міста\~Запоріжжя у\~справі№2-2770/2010\~про стягнення\~заборгованості за\~кредитним договором,\~договором поруки\~та звернення\~стягнення на\~предмет іпотеки,\~яке доповнено\~рішенням Апеляційного\~суду Запорізької\~області №22-ц/778/4904/13\~від 23\~жовтня 2013\~року не\~було виконано,\~оскільки протилежного\~відповідачами не\~доведено. Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами наявні грошові зобов`язання. Разом з тим, договірні відсотки за користування кредитними коштами, не є грошовим зобов`язанням, в розумінні\~ст. 625 ЦК України, а є винагородою кредитора за правомірне користування боржником позикою (кредитом), згідно приписів ст. ст.\~536,\~1048 ЦК України. Щодо посилання відповідача-2 [PERSON] на припинення поруки суд зазначає наступне. Фактично заперечення відповідача [PERSON] стосувалися частини солідарного стягнення з відповідачів 3% річних. Так, останній вважав, що оскільки він не брав на себе зобов`язання поручатись перед кредитором позичальника щодо сплати 3% річних згідно ч.2 ст. 625 ЦКУ України та порука була припинена, то позивач не може до нього висувати вимоги. З огляду на це, суд зазначає, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника, так і з поручителя, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє права кредитора на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України. У постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного Верховним Судом України 23 вересня 2015 року в постанові у справі № 6-1206цс15. Зазначеною постановою усталену судову практику в цивільних справах цієї категорії фактично було змінено та розтлумачено положення Цивільного кодексу України таким чином, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору. Також не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій і процентів, передбачених умовами договору та ЦК України. Звернувшись до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, кредитор змінив умови кредитного договору щодо строку його дії, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно на погашення такої заборгованості засвідчує такі зміни. Якщо в рішенні суду про звернення стягнення на предмет застави вказана заборгованість за кредитним договором у повному обсязі (дострокове стягнення), то невиконання такого рішення не зумовлює виникнення у кредитора права на стягнення процентів та пені, передбачених кредитним договором. У кредитора (стягувача) виникає право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тому, на час звернення з позовом до суду та за наявності підтвердження того, що рішення суду не виконане ні боржником, ні поручителем, то останні є належними відповідачами. При цьому суд також відхиляє доводи представника відповідача-1 про відсутність перебування на примусовому виконанні рішення суду від 31.08.2010 зі змінами внесеними в нього рішенням апеляційної інстанції від 23.10.2013, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбаченихч.2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року по справі №916/190/18). З огляду на те, що відповідач [PERSON] порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК України. З розрахунків наданих позивачем слідує, що ним здійснені нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 23 липня 2021 року по 12 серпня 2024 року. При цьому, представник позивача зазначав, що пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не містить застережень за невиконання зобов`язань, які виникли на підставі рішень судів та не передбачає особливостей у регулюванні наслідків невиконання грошового зобов`язання яке виникло на іншій підставі ніж договір про надання кредиту (позики), а саме на підставі рішення суду. Таким чином, вважали, що обмеження передбачені п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо не застосування наслідків передбачених ст. 625 ЦК України не розповсюджуються на правовідносини, які виникли у зв`язку з невиконанням рішення суду. Розрахунок 3 % річних виконується за формулою: С (сума заборгованості) х 3% х Д (кількість днів прострочення) / 365. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою: ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення; ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць прострочення; ІІ3 - індекс інфляції за третій місяць прострочення; ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі №62-97р від 3 квітня 1997 року, для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. При цьому, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. По аналогії, якщо погашення здійснено с 1 по 15 число відповідного місяця, то інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця - інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця. Розрахунок індексу інфляції повідомляється Листом Національного банку України, за даними Держкомстату України наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Розрахунок заборгованості відповідачами не спростовувався. Разом з цим, останній підлягає перевірці судом. Відповідачі у відзивах не посилалися на пропущення позивачем строку позовної давності. До правовідносин, визначених ст.625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності у три роки, а тому стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. В період з 12 березня 2020 року по 29 червня 2023 року тривав карантин, а тому на період строку дії карантину строки позовної давності були продовжені. За таких обставин позивачем трирічний строк позовної давності не пропущений. Разом з тим, відповідно до постанови КЦС ВС від 31.07.2024 у справі № 161/11703/22 (61-11958св23) суд дійшов висновку, що оскільки договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та враховуючи, що рішенням суду було стягнуто заборгованість за кредитним договором та судові витрати, однак відповідач не виконав це зобов`язання, яке виникло на підставі такого рішення суду, розрахунок трьох процентів річних та інфляційних необхідно наводити виходячи із заборгованості у розмірі заборгованість за кредитним договором з додаванням судових витрат. Також, в зазначеній постанові суду наведені положення щодо застосування приписів, викладених у п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. В постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі №905/600/18, зроблено правовий висновок про те, що враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася. Установивши, що рішення суду відповідач не виконав, суд доходить висновоку про наявність у позивача права на стягнення відповідно до ст. 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду. Що стосується періоду розрахунку, то на переконання суду відсутні правові підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат починаючи із дня введення на території України воєнного стану (24 лютого 2022 року), оскільки відповідно до п. 18\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. А тому, з огляду на вищевказані положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 24 лютого 2022 по 12 серпня 2024 року. Враховуючи використання\~позивачем періоду\~нарахування штрафних\~санкцій,\~а саме\~з 23\~липня 2021\~року по\~12\~серпня 2024\~року для\~розрахунку,\~тому суд\~здійснює самостійний\~розрахунок 3%\~річних та\~інфляційних втрат\~починаючи з\~23\~липня 2021\~року по\~23\~лютого 2022\~року (день,\~якому передує\~запровадження воєнного\~стану в\~Україні),\~беручи за\~основу для\~нарахування заборгованість\~за тілом\~кредиту у\~розмірі 961\~531,12\~грн.\~+\~1700,00\~грн.\~судового збору\~та +\~120,00\~грн.\~витрат на\~інформаційно-технічне\~забезпечення розгляду\~справи,\~а всього\~ 963\~351,12\~грн.врахувавши, що в цій справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Останнє відповідає висновку КЦС ВС, викладеному у постанові від 31.07.2024 по справі № 161/11703/22 (61-11958св23). Індекс інфляції за липень 2021 року - 100,1 %; серпень 2021 року - 99,8 %; вересень 2021 року - 101,2 %; жовтень 2021 року - 100,9 %; листопад 2021 року - 100,8 %; грудень 2021 року - 100,6 %; січень 2022 року - 101,3 %; лютий 2022 року - 101,6 %. Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за відповідний період та становить 1,06462820. Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу. Таким чином, інфляційні втрати відповідно до суми заборгованості у розмірі 963\~351,12 грн. за період з 23 липня 2021 року по 23 лютого 2022 року складають 62\~259,65 грн. (963\~351,12 х 1,06462820 - 963\~351,12). Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. За період з 23 липня 2021 року по 23 лютого 2022 року три проценти річних складають 17\~102,79 грн., з яких: з 23 липня 2021 року по 31 грудня 2021 року 12\~827,09 грн. (963\~351,12 х 3 х 162 : 100 : 365), з 01 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року 4\~275,70 грн. (963\~351,12 х 3 х 54 : 100 : 365). Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме за період з 23 липня 2021 року по 23 лютого 2022 року, що загалом становить 79\~362,44 грн., з яких: 17 102,79 грн.\~- 3% річних та 62\~259,65 грн. - інфляційних втрат, що слід стягнути солідарно з відповідачів. Крім того, згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, при розподілі судових витрат судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів на користь позивача слід стягнути 1190,62 грн. (15,72%) сплаченого судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Таким чином, з кожного відповідача окремо підлягає стягненню по 595,31 грн. судового збору. Щодо вимог відповідача [PERSON] про стягнення з позивача понесених ним судових витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Частиною першою\~статті 133 ЦПК України\~встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України). Згідно із ч. 3\~ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 3\~ст. 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8\~ст. 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу відповідачем-1 надано: договір про надання правничої допомоги №051124 укладений 05.11.2024 між [PERSON] та [PERSON] . 09.12.2024 року укладено Додатковий договір № 051124 до Договору, який визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) Адвоката за надання правничої допомоги за супроводження в Вознесенівському районному суді міста Запоріжжя справи № 335/9520/24 щодо заперечень проти позовної заяви Державної іпотечної установи до [PERSON] про стягнення компенсаційних платежів та інфляційних втрат . 09.12.2024 сторони склали Акт приймання-передавання наданих робіт/ послуг до Договору від 05.11.2024 про те, що Адвокат надав Клієнтові, а Клієнт прийняв/отримав таку послугу/правову допомогу виконаних адвокатом, [PERSON] . Зокрема, на виконання умов Договору Гесня Н.Т. надала, а Костіков О.В. прийняв наступні юридичні послуги (правову допомогу): ознайомлення з матеріалами судової справи; опрацювання (вивчення та аналіз) позовної заяви та документів Позивача; опрацювання діючого законодавства для формування позиції, узгодження правової позиції, надання консультацій Відповідачу; складання відзиву на позовну заяву, складання заперечення (на відповідь на відзив). Клієнт підтверджує, що послуги надані в повному обсязі і належної якості. Вартість послуг, вказаних в п. 1 Акту становить 10000,00 (десять тисяч) грн. Клієнт не має претензій до наданих юридичних послуг, зазначених у п. 1 даного Акту/Адвокат своїм підписом свідчить про оплату Клієнтом всієї суми наданих послуг, а Клієнт підтверджує факт оплати зазначеної грошової суми та відсутність будь-яких претензій щодо наданих виконавцем послуг. Під час подання відзиву на позовну заяву, відповідач заявив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи: витрати на правничу допомогу визначаються у твердій грошовій сумі - 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень). Представником позивача 03.03.2025 надано суду заперечень щодо неспівмірності витрат відповідача [PERSON] на правничу допомогу. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони. Зокрема на це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22. Судом встановлено, що дані витрати понесені відповідачем-1 у зв`язку з розглядом цієї справи, є фактичними, відповідають обсягу наданих послуг та виконаних робіт, неминучими (у зв`язку із виконанням умов договору про правничу допомогу). Тому, суд дійшов висновку, що заявлений розмір витрат є обґрунтованим та доведеним. Разом з тим, такі витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача [PERSON] , у пропорційному обсязі через часткове задоволенням позову. За таких обставин сума витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з позивача на користь відповідача-1 складає 1\~572,00 грн. (15,72%).

Outcome: partial