Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-23 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Михнівські Лани», в якому просив: -усунути перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою площею 1,949 га, кадастровий номер 6822182400:04:005:0008, шляхом її повернення з незаконного володіння відповідача; -скасувати запис про державну реєстрацію права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «Михнівські Лани» земельної ділянки площею 1,949 га, кадастровий номер 6822182400:04:005:0008; -стягнути з відповідача заподіяні в результаті незаконного утримування та використання земельної ділянки площею 1,949 га, кадастровий номер 6822182400:04:005:0008, збитки у формі упущеної вигоди в сумі 37794, 95 грн. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що є власником земельної ділянки з кадастровим номером 6822182400:04:005:0008, площею 1,949 га, яка знаходиться за межами населеного пункту с. Завадинці Шепетівського району Хмельницької області. 29 листопада 2023 року він уклав договір оренди зазначеної земельної ділянки з ТОВ «Якуш-Агро» строком на 10 років. Проте орендар не зміг зареєструвати своє речове право на підставі вказаного договору, адже право володіння та користування вже було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем на підставі договору оренди землі від 20 липня 2021 року. Позивач стверджує, що підпис на договорі від 20 липня 2021 року виконано не ним, а тому просив суд призначити судову почеркознавчу експертизу. Крім того, [PERSON] в своєму позові вказує, що поніс збитки у виді упущеної вигоди, які оцінює в сумі 37794, 95 грн., через незаконне володіння та користування належною йому земельною ділянкою з часу державної реєстрації речового права за відповідачем, тобто з 27 липня 2021 року та по день звернення до суду із цим позовом. Ухвалою від 09.12.2024 року вказана позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. ТОВ «Михнівські Лани» не скористалося своїм правом на подання відзиву у справі, проте його представник подав письмові пояснення, в яких вона заперечила проти задоволення позовних вимог, вказуючи, що договір між відповідачем та позивачем був укладений належним чином, не дивлячись на що останній уклав договір оренди цієї ж земельної ділянки з ТОВ «Якуш-Агро», чим порушив умови вже укладеного договору оренди від 20 липня 2021 року. Також у поданому поясненні представник відповідача звертає увагу суду на обрання позивачем неналежного способу захисту, зокрема, щодо неврахування ним, при формулюванні позовних вимог, внесених у 2020 році змін до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень». Крім того, представник відповідача, посилаючись на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові 29 листопада 2023 року по справі №513/879/19, вказує, що ефективним способом захисту у даному спорі має бути визнання відсутнім права оренди. Крім того, у поданому поясненні представник відповідача вважає і безпідставною вимогу про відшкодування завданих збитків, адже, на її думку, позивачем не обґрунтовано належним чином періоду та сум, використаних ним при здійсненні розрахунку таких збитків, як і не доведено загалом факту заподіяння йому таких збитків саме внаслідок реєстрації за ТОВ «Михнівські Лани» права оренди на належну позивачу земельну ділянку. Ухвалою суду від 30.01.2025 задоволено клопотання представника позивача та витребувано у ТОВ «Михнівські Лани» оригінал договору оренди земельної ділянки б/н від 20.07.2021. Ухвалою суду від 02.04.2025 клопотання представника позивача задоволено, витребувано у Вовковинецької селищної ради Хмельницької області оригінал вказаного договору оренди земельної ділянки. Ухвалою від 18.04.2025 судом призначено судову почеркознавчу експертизу, в зв`язку із чим ухвалою від 05.05.2025 зупинено провадження у справі на час виконання експертизи. В зв`язку із надходженням до суду клопотання експерта про надання оригіналу досліджуваного договору оренди від 20.07.2021, ухвалою від 26.06.2025 поновлено провадження у справі та призначення судове засідання. Ухвалою від 02.07.2025 судом повторно направлено матеріали справи експертній установі, а провадження у справі зупинено. Після надходження повідомлення експерта про неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи, судом 08.09.2025 винесено ухвалу про поновлення провадження у справі та призначення судового засідання. Ухвалою суду від 25.09.2025 підготовче провадження у справі закрите, а справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Рохов О. В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити. Представник відповідача адвокат\~Логойда Я.\~В. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову у повному обсязі, вказуючи на правомірність укладення договору про оренду земельної ділянки з позивачем. Також вказала, що у зв`язку із залісненням спірної земельної ділянки, товариством вона не оброблялася та відповідно кошти за оренду позивачу не сплачувались. Крім того зазначала, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, а тому просить відмовити у позові. Вислухавши доводи представників сторін, дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. Так, з Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно судом встановлено, що позивач на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області №174-УБД від 25.01.2021 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 6822182400:04:005:0008, площею 1,949 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державним реєстратором Вовковинської селищної ради 27.07.2021 було зареєстровано право оренди вказаної земельної ділянки за ТОВ «Михнівські Лани» на підставі договору оренди земельної ділянки від 20.07.2021. Відповідно до копії договору від 20.07.2021, що міститься у матеріалах справи, [PERSON] передав товариству «Михнівські Лани» в строкове платне користування належну йому земельну ділянку площею 1,949 га, кадастровий номер 6822182400:04:005:0008. Відповідно до п.3.1. договору строк оренди становить 20 років. Згідно положень п.п.4.1., 4.3. договору орендна плата складає 8000,00 грн. та виплачується щорічно до 15 грудня. Позивач категорично заперечує підписання ним даного договору. Вказує, що про його існування дізнався лише в 2023 році при отриманні відомостей від реєстратора, відповідно оригіналу договору він не має. З метою встановлення наявності спірної угоди та належності позивачу в ній підпису, ухвалами суду в підготовчому провадженні витребовувались у відповідача та державного реєстратора оригінал договору від 20.07.2023, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Михнівські Лани». Проте, посилаючись на відсутність такого оригіналу, як державний реєстратор, так і відповідач оригіналу договору оренди земельної ділянки суду не надали, що також стверджується письмовою заявою ТОВ «Михнівські Лани» від 01.04.2025 (а.с. 92), актом № 10-02.25 від 10.02.2025 про втрату документу (а.с. 110), та інформацією Вовковинецької селищної ради Хмельницької області № 731 від 07.04.2025 (а.с. 105-106). Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини 1 статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Із положень частини 1 статті 627 ЦК України слідує, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено частиною 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 статті 93 Земельного Кодексу України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до частини 2 статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. За змістом статей 125 та 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В силу частини 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Порядок укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначається Законом України «Про оренду землі». За умовами статті 1 вказаного Закону, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Із положень частини 1 статті 14 зазначеного Закону слідує, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Як передбачено статтею 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. За нормами ст. ст. 2, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав підлягають: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), інші речові права відповідно до закону. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондується із частинами 2, 3 статті 215 ЦК України та висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц сформульовано правовий висновок про те, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Якщо сторони не досягли згоди з істотних умов договору оренди землі, то такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Заперечуючи проти факту укладення з відповідачем договору оренди земельної ділянки від 20.07.2021, позивач зазначав про відсутність у нього примірника такого договору. Відповідач, в свою чергу, оригінал даної угоди суду не надав, що не дало можливості провести судову почеркознавчу експертизу. Крім того, будь-яких доказів для спростування тверджень позивача про її не укладення сторонами відповідач суду також не надав. За відсутності оригіналу договору оренди землі у цій справі, слід дійти висновку, що факт укладення договору оренди земельної ділянки від 20.07.2021 між [PERSON] та ТОВ «Михнівські Лани» не підтверджено належними та достатніми доказами, а відтак такий договір є неукладеним. Аналогічні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі № 687/358/20, 07 грудня 2022 року у справі № 687/333/20, правовідносини в яких є подібними до тих, що встановлені у даній справі. Крім того, про відсутність укладеного між сторонами договору свідчить також і той факт, що орендна плата за користування земельною ділянкою, яка належить позивачу, відповідачем жодного разу не сплачувалась, що підтверджено представниками обох сторін в судовому засіданні. Зокрема представник відповідача у судовому засіданні вказала, що оплата за оренду земельної ділянки для позивача не проводилась, оскільки вказана земельна ділянка є залісненою, а тому товариством не оброблялася. Отже, факт не отримання коштів позивачем за використання його земельної ділянки підтверджується поясненнями представника відповідача, та позивача, а тому додаткової перевірки вказана обставина не потребує. З цих підстав суд приходить до висновку про порушення прав позивача. Що стосується способу захисту, обраного позивачем, слід зазначити наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспорюваного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22). Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі №513/879/19). Така ж правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 19 лютого 2024 року в справі №567/3/22. Об`єднана палата в даній справі звернула увагу на те, що належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача. Отже позовна вимога про скасування реєстрації права оренди не є належним способом захисту порушеного права, Водночас, Велика Палата Верховного Суду у справі № 145/2047/16 констатувала, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Відповідно до частини 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, вимога позивача про усунення перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою з кадастровим номером 6822182400:04:005:0008 шляхом її повернення з незаконного володіння відповідача є належним способом захисту в даних правовідносинах та підлягає задоволенню. Водночас, вимога про скасування запису про державну реєстрацію права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «Михнівські Лани» земельної ділянки з кадастровим номером 6822182400:04:005:0008 не відповідає положенням ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень». Проте, відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення у Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Верховний Суд вже висловлювався, що під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (п.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Водночас, до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» неодноразово вносилися зміни. Так, станом на дату звернення із позовом частиною 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. Викладене свідчить про те, що на даний час такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про державну реєстрацію права закон не передбачає, тобто цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зважаючи на вказане, суд приходить до висновку, що для відновлення прав позивача на його земельну ділянку слід скасувати державну реєстрацію права оренди за ТОВ «Михнівські Лани» щодо земельної ділянки, належної позивачу, з кадастровим номером 6822182400:04:005:0008. При цьому слід зазначити, що відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»). Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.06.2019 по справі №487/10128/14-ц звертала увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Зважаючи на викладене, суд, приймаючи таке рішення, не порушує вимог процесуального закону щодо диспозитивності цивільного процесу та не виходить за межі заявлених позовних вимог, оскільки позивач просить скасувати запис про державну реєстрацію права оренди відповідача щодо вказаної земельної ділянки, а отже, враховуючи аксіому цивільного судочинства «jura novit curia», суд дійшов висновку про доцільність скасування державної реєстрації права оренди на спірну земельну ділянку з огляду на те, що саме таке рішення суду є ефективним способом захисту порушених прав позивача та відповідає нормам матеріального права. Що стосується позовної вимоги про відшкодування збитків, то суд зазначає наступне. Відповідно до пункту «д» статті 156 ЗК України, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за тимчасове невикористання земельної ділянки. Відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами (ч. 1 ст. 157 ЗК України). Згідно з Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою КМУ від 19.04.1993 №284, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Окрім статей 156 та 157 Земельного кодексу України, відшкодування завданих збитків власникам земельних ділянок та землекористувачам, врегульовано положеннями Цивільного кодексу України та Господарським кодексом України. У частині 2 статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин, що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Збитки, як правова категорія, включають в себе й упущену (втрачену) вигоду, яка відрізняється від реальних збитків тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди. Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача. Також позивач (кредитор) повинен довести факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач пов`язував збитки з неотриманням ним доходів в 2021-2024 роках за час тимчасового невикористання належної йому земельної ділянки. При цьому договір оренди земельної ділянки між ним та ТОВ «Якуш-Агро» укладено лише 29.11.2023, а з даним позовом до суду він звернувся лише через рік, після того як дізнався про існування спірного договору оренди земельної ділянки. В той же ж час, позивач у позові посилається на те, що відповідач користувався земельною ділянкою та не сплачував орендну плату, що свідчить про суперечливу позицію самого позивача. Оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів, що міг і повинен був отримати дохід за період з 2021 по 2024 роки в сумі 37794, 95 грн. за час тимчасового невикористання належної йому земельної ділянки, а також, що лише неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати цей дохід. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги про відшкодування збитків за недоведеністю. Зважаючи на вищевикладене, позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Михнівські Лани» підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial