Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Лозівської міської територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності за набувальною давністю, в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,1044 га, кадастровий номер 6311045400:04:008:0160, вид цільового призначення: 02.01 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: [ADDRESS] , за набувальною давністю. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що вона є спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок літ. «А-2», житловою площею 65,6 кв.м. загальною площею 114,8 кв.м., з відповідними надвірними спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно заповіту, складеного на її імя, посвідченого секретарем виконавчого комітету Панютинської селищної ради міста Лозова Харківської області, 14 квітня 2017 року, за реєстром №67. Спадщину після смерті батька я прийняла шляхом подання заяви про прийняття спадщини до [PERSON] , приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Харківської області. Зазначила, що після одруження її батьки придбали старий будинок, з часом, коли він став непридатним до житла на початку 2000-х років батько почав будівництво нового будинку. Позивач вказала, що вони сімєю разом доглядали за будинком в цілому і прилеглою територією з земельною ділянкою (щорічно засаджували город, збирали врожай), підтримували будинок в належному стані (ремонтували покрівлю в будинку, штукатурили, фарбували стіни, огорожу), сплачували комунальні послуги і податки по утриманню будинку. Згідно з вимогами рішення місцевої влади, вони постійно підтримували порядок біля будинку. Однак, [PERSON] зазначила, що оформити в порядку спадкування вказаний житловий будинок на даний час не має змоги, оскільки після виготовлення нового технічного паспорту на будинок, інженером було визначено, що старий будинок знесено та у 2005 році батьком побудовано новий житловий будинок літ. «А-2». В зв?язку з тим, що вона не має можливості надати документи, які підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно, а саме, правовстановлюючий документ про належність новоствореного майна - житлового будинку літ. «А-2», житловою площею 65,6 кв.м, загальною площею 114,8 кв.м., з відповідними надвірними спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спадкодавцеві, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок мені було відмовлено, що підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 листопада 2023 року. Після отримання Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії з метою оформлення документів на спадковий будинок позивач звернулась до Державної інспекції архітектури і містобудування з Декларацією про готовність об?єкта до експлуатації. 04 квітня 2024 року вона отримала Витяг з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, реєстраційний номер IУ161240403192, де зазначено, що Декларацію про готовність об?єкта до експлуатації повернуто на доопрацювання. Підстава відмови: Декларація не підписана замовником будівництва (оскільки він помер), відсутні відомості про земельну ділянку, відсутній документ на право власності на земельну ділянку, відсутня відмітка про можливість надійної та безпечної експлуатації об?єкта. Позивач вказала, що відповідно до Звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об?єктів їх відповідності будівельним нормам, надійної та безпечної експлуатації від 23 травня 2024 року: Житловий будинок літ. А-2 ( в т.ч. прибудова літ.а1, ганок літ. а2), загальною площею 114.8 кв.м, житловою 65.6 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: сарай літ. 3, погріб літ. И, сарай літ. К, вбиральня літ. Л. гараж літ. М, ворота №l, огорожа №2 за адресою: [ADDRESS] , відповідає будівельним нормам, надійної та безпечної експлуатації. Стосовно земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, вказала, що у «Плані садибної ділянки» зазначено- земельна ділянка площею 1035 кв.м. із земель державного фонду, виділена на підставі рішення виконкому Панютинської селищної ради №18/73 від 12.01.1955 р. Після набуття права власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку, згідно договору купівлі-продажу, мій батько набув право користування земельною ділянкою, на якій розташований належний йому житловий будинок. Отже, земельна ділянка перебувала у його правомірному користуванні, орган місцевого самоврядування питання щодо звільнення або неправомірного зайняття земельної ділянки за життя батька не ставив. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17 грудня 2024: земельна ділянка, площею 0,1044 га, кадастровий номер 6311045400:04:008:0160, вид цільового призначення: 02.01 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: [ADDRESS] . Таким чином, для реалізації та оформлення права володіння і користування вказаною земельною ділянкою позивач була змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Ухвалою суду від 25.08.2025 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового розгляду, надано час відповідачу для подання відзиву на позов. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, адвокат надала заяву про розгляд справи за відсутності її та довірителя, на задоволенні позову наполягала. 10.09.2025 року представник відповідача у судове засідання не з`явилася, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, визнала позовні вимоги, просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої вказано [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.11). 16.08.1995 року [PERSON] придбав жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить копія договору купівлі -продажу(а.с.16-17). [PERSON] в позові вказала, що після одруження її батьки придбали старий будинок, з часом, коли він став непридатним до житла на початку 2000-х років батько почав будівництво нового будинку, за яким вони доглядали, підтримували в порядку прилеглу територію з земельною ділянкою. Вказане підтверджується копіями рішення виконавчого комітету, акту, проєкту, технічної документації, витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, протоколу перевірки(а.с.18-35). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією повторно виданого свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.10). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.12), 30.07.2022 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та взяла прізвище чоловіка. Згідно з копією витягу з реєстру територіальної громади(а.с.9), [PERSON] зареєстрована з 28.09.2010 року за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок літ. «А-2», житловою площею 65,6 кв.м. загальною площею 114,8 кв.м., з відповідними надвірними спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно заповіту, складеного на її імя, посвідченого секретарем виконавчого комітету Панютинської селищної ради міста Лозова Харківської області, 14 квітня 2017 року, за реєстром №67(а.с.13). Спадщину після смерті батька позивач прийняла шляхом подання заяви про прийняття спадщини до Даниленко Н.В., приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Харківської області(а.с.77). Однак, оформити в порядку спадкування житловий будинок на даний час не має змоги, оскільки після виготовлення нового технічного паспорту на будинок, інженером було визначено, що старий будинок знесено та у 2005 році батьком побудовано новий житловий будинок літ. «А-2». Оскільки позивач не має можливості надати документи, які підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно, а саме, правовстановлюючий документ про належність новоствореного майна - житлового будинку літ. «А-2», житловою площею 65,6 кв.м, загальною площею 114,8 кв.м., з відповідними надвірними спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спадкодавцеві, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок їй було відмовлено. [PERSON] вказала, що у «Плані садибної ділянки» зазначено- земельна ділянка площею 1035 кв.м. із земель державного фонду, виділена на підставі рішення виконкому Панютинської селищної ради №18/73 від 12.01.1955 р. Після набуття права власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку, згідно договору купівлі-продажу, батько позивача набув право користування земельною ділянкою, на якій був розташований належний йому житловий будинок, земельна ділянка перебувала у його правомірному користуванні, орган місцевого самоврядування питання щодо звільнення або неправомірного зайняття земельної ділянки за життя батька не ставив. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17 грудня 2024: земельна ділянка, площею 0,1044 га, кадастровий номер 6311045400:04:008:0160, вид цільового призначення: 02.01 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: [ADDRESS] (а.с.42-52). Як вбачається з відповіді на адвокатський запит Лозівської міської ради Харківської області від 15.10.2025 року, долучений представником позивача, земельна ділянка з кадастровим номером 6311045400:04:008:0160 загальною площею 0,1044 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01) по [ADDRESS] перебуває у комунальній власності Лозівської міської територіальної громади на підставі пункту «а» частини 2 статті 83 Земельного кодексу України. Зважаючи на вищевказане, позивач була змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Позивачем обрано такий спосіб судового захисту як визнання права власності за набувальною давністю на земельну ділянку з кадастровим номером 6311045400:04:008:0160 загальною площею 0,1044 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01) по [ADDRESS] . Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передачі його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17). Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. В порядку ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У справі «Серявін та інші проти України», №4909/04, §58, рішення від 10.02.2010, Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Судом встановлено, що батько позивача добросовісно заволодів чужим майном і відкрито, безперервно володів земельною ділянкою більше п`ятнадцяти років, а саме починаючи з 1995 року по 2022 рік, як вбачається з позову та з відповіді виконавчого комітету, позивач зареєстрована і мешкає за спірною адресою з 2010 року, упродовж всього часу користується спірною землею, а відтак відповідно до положень ст. 344 ЦК України, беручи до уваги визнання позову відповідачем, наявні правові підстави для набуття [PERSON] права власності на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку, площею 0,1044 га, кадастровий номер 6311045400:04:008:0160, вид цільового призначення: 02.01 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: [ADDRESS] , за набувальною давністю. Враховуючи викладене, зважаючи на визнання позову відповідачем, беручи до уваги всі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням положень ст.ст.141, 142 ЦПК України, беручи до уваги, що позивач просила розстрочити сплату судового збору до винесення рішення, зважаючи на відсутність вимоги про відшкодування судового збору та зміст позовної вимоги, суд дійшов висновку про залишення сплаченої частини судового збору за позивачем та стягнення з позивача несплаченої частини судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved