Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ. Короткий зміст позовних вимог та заперечень, процесуальні дії суду. Позивач, від імені та в інтересах якого діє його представник адвокат Бєлова Р.В., звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просив: зменшити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання сина - [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.03.2024 року і до досягнення дитиною повноліття, до 1/8 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня набуття рішенням суду законної сили; відкликати виконавчий лист Центрального районного суду м. Миколаєва, справа №490/10907/23, н/п 2/490/3296/2023 про стягнення з [PERSON] на [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] аліментів в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 18.03.2024 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] на користь Держави витрати пов`язані зі сплатою судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне. Сторони перебували з 18.01.2014 року у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.07.2016 року. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.10.2016 року (справа №490/8417/16-ц, н/п 2/490/3151/2016), зважаючи на той факт, що відповідач мав нерегулярний, мінливий дохід, беручи до уваги те, що він не ухилявся від добровільного надання матеріальної допомоги, враховуючи те, що батько відповідача є інвалідом ІІІ групи, суд прийшов до переконання, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 1300 грн, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 25.09.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. 02.11.2023 року відповідачка звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою про зміну розміру аліментів. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.12.2023 року у справі 490/10807/23 задоволено позов, вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття; відкликано виконавчий лист, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва на підставі рішення суду від 04 жовтня 2016 року. Позивач зазначає, що на сьогоднішній день він офіційно не працює, не має будь-яких доходів за період з 2016 по сьогоднішній день, що підтверджується відомостями з Головного Управління ДПС в Миколаївській області від 25.04.2025 року, має проблеми зі здоров`ям, саме й тому списаний з військового обліку, що підтверджується медичними документами та обліково-послужною карткою. Також вказує, що має на утриманні мати пенсіонерку [PERSON] , [INFO] та батька інваліда, пенсіонера [PERSON] , [INFO] . Також, сторона позивача зазначає, що його рівень життя та його доходи не покращились, а навіть погіршилися, він тривалий час хворіє Гепатитом А, [PERSON] та міокард дистрофією, що підтверджується медичними документами, постійно проходить лікування. Його батько та мати страждають на хронічні захворювання. Отже, позивач стверджує, що у нього змінився у сторону погіршення матеріальний стан, погіршився стан здоров`я його та з`явилося двоє утриманців: мати [PERSON] , та батько [PERSON] , стан здоров`я яких значно погіршився і вони потребують лікування. Позивач не відмовляється від виконання свого батьківського обов`язку щодо утримання сина, згоден сплачувати аліменти на його утримання, однак в меншому розмірі, а саме 1/8 від усіх видів заробітку (доходу), оскільки це буде достатнім для утримання дитини, так як аліменти стягуються не тільки від заробітку та доходу. З урахуванням конкретних обставин справи та інтересів малолітньої дитини (однакового утримання дітей батьком) і самого позивача, сторона Позивача вважає, що обґрунтованим буде зменшення розмір стягуваних на користь Відповідачки аліментів на утримання дитини до 1/8 частини його заробітку (доходу). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2025 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою судді від 14.08.2025 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін. 23.09.2025 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, вважає їх безпідставними, в обгрунтування чого вказала наступне. Наведені позивачем докази не підтверджують погіршення його матеріального і сімейного стану, а також здоров`я порівняно із майновим, сімейним станом, та станом здоров`я на час ухвалення ршення про стягнення аліментів. Так, матеріали справи не містять жодного документу про доходи позивача, а також докази на підтвердження зменшення його доходів із часу стягнення аліментів на дитину, понесених витрат на лікування, наявної заборгованості зі сплати аліментів тощо. Позивач як не мав доходу при визначенні розміру аліментів, так і не має на час звернення до суду із вказаним позовом. Разом з тим, відповідачка зазначає, що виховання нею дитини, коли позивач проживає окремо, створює додаткове навантаження по її догляду, вихованню та утриманню, у зв`язку з чим, з`являсться дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьки для розвитку дитини, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на неї. Так, її витрати тільки на відвідування сином Данилом індивідуальних занять з англійської мови в місяць складають 3600 грн. Крім того, відповідачка вказує, що факт наявності у відповідача непрацездатного батька інваліда ІІІ групи врахувався судом при призначенні аліментів у справі №490/8417/16-ц. Посилання позивача на те, що на його утриманні знаходиться матір і батько, які є пенсіонерами не заслуговують на увагу, оскільки додані докази не доводять факту, що вони знаходиться на утриманні відповідача, так як є пенсіонерами і отримують пенсії. Слід також критично оцінити захворювання позивача гепатитом А,В та міокардистрофією, оскільки надані докази не доводять, що відповідач через незадовільний стан здоров`я позбавлений можливості працювати та отримувати доходи. За такого, враховуючи вищевказане, відповідачка просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явився, від його представника адвоката Бєлової Р.В. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити. Відповідачка до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц). За такого, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. Як вбачається із матеріалів справи, сторони з 18 січня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2016 року. Від шлюбу сторони мають малолтнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується, копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2016 року у справі № 490/8417/16-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1300 грн, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 25 вересня 2016 року до досягнення дитиною повноліття. Також вказаним судовим рішенням з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на її утримання у розмірі 600 грн щомісяця, починаючи з 25 вересня 2016 року до досягнення дитиною трирічного віку. 09.06.2022 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », в зв`язку з укладенням шлюбу. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.12.2023 року у справі 490/10807/23 ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття; відкликано виконавчий лист, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва на підставі рішення суду від 04 жовтня 2016 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] в розмірі 1300 грн. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18.03.2024 року апеляційну скаргу [PERSON] , подану його представником - адвокатом Бєловою Родікою Володимирівною залишено без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2023 року залишено без змін. ІІІ. ВИСНОВКИ ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно ч. 1 ст.192\~СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Крім того, підставою для перегляду раніше визначеного розміру аліментів є також погіршення або поліпшення стану здоров`я учасників аліментних відносин. Частина 1 ст.192\~СК України наведено перелік обставин, за яких суд може ухвалити рішення, зокрема, про зменшення розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я особи з якої стягуються аліменти, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті отримувача або платника аліментів, при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Пунктом 23 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №3\~від 15.05.2006\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192\~СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з врахування встановлених обставині сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. За правилами ст. 191 СК України, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Ухвалюючи рішення про зменшення розміру аліментів, суд повинен виходити також з інтересів дитини, на утримання якої сплачуються зазначені аліменти. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилається на те, що у нього на утриманні знаходяться батьки, які є пенсіонерами за віком. З цього приводу суд зазначає, що останні, будучи пенсіонерами, отримують від держави пенсію, а тому суд ставить під сумнів факт перебування їх на утриманні позивача. Також, суд погоджується з твердженнями відповідачки, викледеними у відзиві, щодо того, що факт наявності у відповідача непрацездатного батька інваліда ІІІ групи враховувався судом при призначенні аліментів у справі №490/8417/16-ц. Крім того, надані відповідачем медичні документи щодо стану його здоров`я датуються груднем 1993 року та січнем 2005 року, а тому не можуть об`єктивно свідчити про наявність у нього зазначених у цих документах захворювань і на теперішній час. Недостатність таких доказів також встановлено Миколаївським апеляційним судом при розгляді апеліяційної скарги, поданої [PERSON] на рішення суду від 26.12.2023 року у справі №490/10807/23. Суд також не бере до уваги твердження позивача про відсутність у нього доходу з 2016 року по теперішній час, виходячи з наступного. Так, у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 Верховний Суд зазначав, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Крім того, відсутність доходу у [PERSON] з 2016 року враховувалася при постановлені рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 26.12.2023 року у справі 490/10807/23 та постанови Миколаївського апеляційного суду від 18.03.2020 року у справі №490/10807/23. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України). У постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18 та від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18, на які є посилання в касаційній скарзі, вказано, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (провадження № 61-26396св18) зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 822/1468/17, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили,\~не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (Svetlana Naumenko v. Ukraine, № 41984/98, §53, ЄСПЛ, від 09 листопада 2004 року). На важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (див., зокрема, пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19); пункт 82 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20). Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що належних та допустимих доказів того, що змінились обставини, що існували на момент постановлення рішення про стягнення аліментів у розмірі частки від всіх доходів (а саме від 26.12.2023), визначені ст.192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Також, позивачем не надано і доказів зміни його матеріального стану, стану здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі. Суд звертає увагу на те, що відповідно розмір аліментів, які стягуються з позивача, відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини сторін та суперечитиме її інтересам. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 р. у справі № 565/2071/19. Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. На думку суду вимога позивача про зменшення розміру аліментів буде значно звужувати законне право малолітнього [PERSON] , [INFO] , на належне утримання, яке передбачене нормами СК України. Таким чином, суд вважає, що достатніх та законних підстав для зменшення розміру аліментів немає, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковістьякихнадано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення. IV. ВИСНОВКИ ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 13 статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Так, як у задоволені позовних вимог відмовлено, судовий збір стягненню не підлягає. За такого, відповідно до ст.141 ЦПК України суд відносить судові витрати за рахунок держави.

Outcome: dismissed