Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шустенко Л.С., у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , від 22 листопада 2023 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шустенко Л.С., зареєстрований в реєстрі за № 1833, та стягнути з відповідачів судові витрати. На обґрунтування позову зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] 22 листопада 2023 року укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , від 22 листопада 2023 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шустенко Л.С., зареєстрований в реєстрі за № 1833. Правочин вчинено [PERSON] за письмовою згодою її чоловіка - [PERSON] . Договір укладено [PERSON] з метою уникнення звернення стягнення на квартиру, для задоволення вимог кредиторів, в тому числі позивача. Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року по справі № 756/1781/22 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики від 01 березня 2021 року у розмірі 1 271 800,00 грн та судовий збір у розмірі 12 405,00 грн. Рішення набрало законної сили та звернено до примусового виконання, виконавчі провадження № [NUMBER], № [NUMBER]. В межах зведеного виконавчого провадження № [NUMBER] державним виконавцем винесено постанову від 16 січня 2023 року про арешт коштів боржника. Рішення боржником не виконано, виконавчі дії тривають. Також рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року по справі № 756/8788/22 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] грошові кошти на користь юридичної особи, учасником якої є [PERSON] . Таким чином, вказана квартира могла бути реалізована в порядку примусового виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року по справі № 756/1781/22, оскільки належала [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Водночас, внаслідок укладення спірного правочину, обсяг майна відповідачів зменшився і є недостатнім для задоволення вимог позивача. Факт укладення оспорюваного правочину [PERSON] та надання згоди на його укладення [PERSON] після ухвалення рішення по справі № 756/1781/22 свідчить про недобросовісність дій [PERSON] , [PERSON] , які вчинені з метою уникнення звернення стягнення на їх майно. Відомості Автоматизованої системи виконавчого провадження містять інформацію про виконавче провадження № [NUMBER], де боржником є [PERSON] .. Також відомості про вказане виконавче провадження містяться в Єдиному державному реєстрі боржників. Таким чином, станом на дату укладення спірного правочину [PERSON] мав значну заборгованість, про що мало бути відомо відповідачеві [PERSON] та мало бути відомо [PERSON] . Продаж квартири вчинено за ціною 1 368 000,00 грн, що є нижчою майже на 20 % від ринкової вартості квартири, що на дату продажу складала 1 681 597,00 грн. Після відчуження квартири у відповідачів відсутнє майно, за рахунок якого вони можуть відповідати за своїми зобов`язаннями. Кошти від продажу квартири на рахунок відповідача [PERSON] не надходили, для погашення зобов`язань не використані. Водночас, розрахунки між сторонами спірного договору мали бути здійснені виключно шляхом переказу коштів із рахунка на рахунок або внесення таких коштів на рахунок. Однак, розрахунок було проведено у безготівковій формі, кошти на рахунок не внесено. З урахуванням викладеного, з посиланням на положення статей 203, 215, 234 ЦК України, позовні вимоги просив задовольнити та вирішити питання про розподіл судових витрат. В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О. Одночасно з позовною заявою представником [PERSON] - адвокатом Гаврищук Н.С., подано заяву про забезпечення позову. Просили вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] . Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 12 листопада 2024 року, заяву про забезпечення позову передано на розгляд судді Хромовій О.О. 14 листопада 2024 року. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08 січня 2025 року на 10 год. 30 хв., сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено процесуальні строки. 17 грудня 2024 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Цесельською І.В., подано відзив на позовну заяву. Позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 22 листопада 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шустенко Л.С., зареєстрований в реєстрі за № 1833, відповідно до умов якого [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Покупець сплатив на користь продавця грошові кошти в сумі 1 368 000,00 грн, що на дату укладення договору було еквівалентно 36 000,00 дол. США, факт проведення повного розрахунку підтверджується абзацом 2 пункту 4 договору та розпискою про отримання коштів представником продавця. Квартира під забороною відчуження (арештом) не перебувала та були відсутні будь-які інші обтяження на відчужувану квартиру. Крім того, нотаріусом перевірено відомості Єдиного реєстру боржників. Оскільки договір укладався саме з [PERSON] перевірка відповідних відомостей здійснена саме щодо особи продавця. Водночас, станом саме на 08 листопада 2024 року до вказаного реєстру внесено відомості про [PERSON] , як про боржника. Також в пункті 11 спірного договору сторони підтвердили, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, договір не є наслідком зловмисної домовленості продавця і покупця, ціна продажу відповідає їх дійсним намірам. Ані відповідач [PERSON] , ані будь-який наступний набувач майна, не міг і не зміг би об`єктивно дізнатися, навіть за усієї своєї обачності, про наявність спорів, обтяжень або будь-яких прав або претензій третіх осіб на це майно. Квартира придбана за середньою ринковою ціною, на момент її придбання в ній не було проведено навіть первинних ремонтних робіт. Після набуття права власності відповідач бере витрати на утримання квартири та прибудинкової території, вносить плату за комунальні послуги, перевів на своє ім`я особовий рахунок. Відповідач є добросовісним набувачем, а дії позивача свідчать про зловживання правом на судовий захист. Зі змісту заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року по справі № 756/1781/22 вбачається, що [PERSON] тривалий час проживав за межами України, тому, імовірно, не був обізнаний про наявність судового спору. Поряд з цим спірне майно ніколи не перебувало у власності [PERSON] , а належало на праві власності [PERSON] з 21 лютого 2020 року. Водночас, в межах розгляду судової справи № 756/1781/22 позивач із заявами про забезпечення позову не звертався, в тому числі шляхом накладення арешту на спірну квартиру, правом не скористався. З позовом до [PERSON] позивач звернувся в лютому 2022 року, заочне рішення по справі № 756/1781/22 ухвалено Оболонським районним судом міста Києва 17 жовтня 2022 року, відповідне виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа по справі № 756/1781/22 відкрито 13 січня 2023 року, спірний договір купівлі-продажу укладено [PERSON] 16 січня 2023 року, а із даним позов [PERSON] звернувся 08 листопада 2024 року. В межах виконавчого провадження № [NUMBER] не було накладено арешту на спірну квартиру, як на об`єкт спільного майна подружжя. Також не може свідчити про дійсну зацікавленість позивача у реалізації своїх прав звернення з даним позовом через два роки після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості та через рік після продажу спірного майна. Даний позов, враховуючи інші спори з приводу даного майна може бути розцінений як зловживання правом зі сторони позивача у зв`язку із неможливістю отримання позитивного рішення при розгляді інших, аналогічних спорів. [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна за відплатним договором, правомірно очікував на мирне володіння і розпорядження своїм майном. Продавець на момент укладення спірного договору була законним власником майна. З відповідачем [PERSON] відповідач ніяких відносин не мав. [PERSON] вчинено всі дії, спрямовані на перевірку спірного майна за державними реєстрами при укладенні договору. У разі задоволення позовних вимог відповідач зазнає неспівмірних витрат та порушень своїх прав на вільне володіння майном, на захист права власності, а також права на нормальне життя для себе та своєї сім`ї, отримає надмірний тягар у розумінні практики ЄСПЛ. Під час укладення [PERSON] договору позики 01 березня 2021 року, оформленого розпискою, була відсутня згода [PERSON] на його укладення, правочин виходить за межі дрібного побутового, використання коштів в інтересах сім`ї та цільового використання коштів позивачем не доведено, відсутні підстави для відповідальності дружини щодо виконання зобов`язань за договором позики, в тому числі і за рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року по справі. Отже, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] , тобто, між третіми особами, у яких відсутні невиконані зобов`язання перед позивачем. Оскарження договору купівлі-продажу квартири від 22 листопада 2023 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , з підстав наявності рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року по справі № 756/8788/22 є предметом розгляду справи № 755/447/24. Поряд з цим, матеріали справи № 755/447/24 містять докази звернення [PERSON] до ТОВ «Юридичний провайдер» з метою добровільного виконання судового рішення по справі № 756/8788/22, однак керівництво товариства, в особі [PERSON]., ігнорує такі звернення. З огляду на викладене просив у задоволенні позовних вимог відмовити та стягнути з [PERSON] судові витрати. До відзиву додано клопотання про виклик свідка, а саме: представник просила викликати та допитати під час судового розгляду в якості свідка відповідача [PERSON] 08 січня 2025 року підготовче засідання, призначене на 10 год. 30 хв., знято з розгляду у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Хромової О.О. Наступне підготовче засідання призначено на 19 лютого 2025 року на 10 год. 30 хв. У підготовчому засіданні 19 лютого 2025 року протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Цесельської І.В., про виклик та допит відповідача [PERSON] в якості свідка. У підготовчому засіданні оголошено перерву до 27 березня 2025 року до 15 год. 00 хв. з метою ознайомлення представника позивача з відзивом на позовну заяву. 27 лютого 2025 року представник позивача [PERSON] - адвокат Гаврищук Н.Є., подала до суду відповідь на відзив. Представник зазначила, що відзив відповідача [PERSON] не містить заперечення щодо таких обставин: факт відчуження майна боржником за наявності значної непогашеної заборгованості після пред`явлення позову у справі № 756/1781/22; факт відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості; майно відчужено за ціною, що є нижчою; після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями. Відповідачем не спростовано твердження, що квартира була придбана за заниженою ціною, оскільки доводи відповідача про придбання квартири за середньою ринковою ціною не підтверджені. При укладенні спірного правочину [PERSON] допущено порушення принципу добросовісності внаслідок невиконання покладеного на нього цивільного обов`язку, передбаченого положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні. Факт порушення є очевидним, оскільки відповідач сам підтверджує факт передачі готівкових коштів. Застосування такого способу розрахунків сприяло приховуванню від кредиторів [PERSON] , та [PERSON] коштів, отриманих від продажу майна, що призвело до порушення прав третіх осіб - кредиторів відповідачів. Наведені відповідачем правові позиції та висновки Верховного Суду, викладені у постановах № 461/12525/15-ц, № 725/1824/20, № 925/1351/19, № 911/3312/17, не можуть бути застосовані при розгляді справи про визнання недійсним фраудаторного правочину, оскільки стосуються застосування статті 388 ЦК України у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції у віндикаційних позовах. Постанови Верховного Суду № 922/3537/17, № 610/1039/18, № 922/2416/17 не містять висновків щодо справ про визнання недійсними договорів з підстав наявності ознак фраудаторності. Задоволення позовних вимог не матиме наслідком порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та Конституції України, оскільки визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним є виникнення у сторін договору обов`язку повернути другій стороні у натурі все одержане від виконання такого правочину. Відповідачем не надано доказів на підтвердження обставин зловживання позивачем процесуальними правами. Таке твердження відповідача є безпідставним та необґрунтованим. Протягом розгляду справи № 756/1781/22 у позивач не було доказів наявності обставин, що могли б свідчити про вчинення [PERSON] дій, спрямованих на уникнення виконання зобов`язань, позивач був позбавлений можливості довести у встановленому законом порядку необхідність накладення арешту на майно [PERSON] , в тому числі майно, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя. Сам факт неподання позивачем заяв про забезпечення позову по справі № 756/1781/22 не може свідчити про відсутність у позивача наміру отримати задоволення своїх вимог, в тому числі за рахунок майна [PERSON] , що перебувало у спільній сумісній власності подружжя. Відповідачем на надано доказів направлення листів [PERSON] до ТОВ «Юридичний провайдер», доказів їх отримання товариством або його керівником. Тому твердження про наявність суперечливої поведінки позивача є безпідставним та необґрунтованим. Висновок відповідача про те, що договір позики між позивачем та [PERSON] укладено за відсутності згоди [PERSON] не ґрунтується на нормах сімейного законодавства. Відсутність доказів використання отриманих коштів інтересах сім`ї не впливає на наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору з підстав наявності у нього ознак фраудаторності, оскільки відповідач [PERSON] , що є співвласником квартири, яка була відчужена [PERSON] . [PERSON] на підставі оспорюваного правочину, та внаслідок відчуження належної [PERSON] частки у спільному майні, позивач втратив можливість задовольнити свої вимоги до боржника. Таким чином, доводи [PERSON] , не спростовують доводів позивача та обставин, на які посилається позивач. Твердження відповідача про безпідставність вимог позивача є необґрунтованими в повному обсязі. 07 березня 2025 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Гаврищук Н.Є., через систему «Електронний суд» ЄСІТС подано заяву про забезпечення позову (вхід. від 10 березня 2025 року № 13443). Просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] . Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 13 березня 2025 року, заяву про забезпечення позову передано на розгляд судді Хромовій О.О. 14 березня 2025 року. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] - адвоката Гаврищук Н.Є., про забезпечення позову. 27 березня 2025 року підготовче засідання, призначене на 15 год. 00 хв., знято з розгляду у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Хромової О.О. Наступне підготовче засідання призначено на 23 квітня 2025 року на 12 год. 30 хв. 23 квітня 2025 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Цесельської І.В., до суду надійшло клопотання про долучення доказів. 23 квітня 2025 року підготовче засідання, призначене на 12 год. 30 хв., знято з розгляду у зв`язку із перебуванням головуючого судді Хромової О.О. на зборах суддів. Наступне підготовче засідання призначено на 20 травня 2025 року на 16 год. 00 хв. У підготовчому засіданні 20 травня 2025 року протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Цесельської І.В. про долучення доказів, долучено до матеріалів додатково подані докази. Представник позивача [PERSON] - адвокат Гаврищук Н.Є., позов підтримала та просили задовольнити. Додаткових заяв та клопотань по справі не має, проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечувала. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Цесельська І.В., проти задоволення позову заперечували. Додаткових заяв та клопотань по справі не мають, проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечували. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явилася, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила. Конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками та конверти з повістками про виклик до суду, що направлялися на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученими з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини повернення - «за закінченням встановленого терміну зберігання». Правом на подання відзиву не скористалася. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками та конверти з повістками про виклик до суду, що направлялися на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученими з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням встановленого терміну зберігання». Правом на подання відзиву не скористався. Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шустенко Л.С., у підготовче засідання не з`явилася, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила. Конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками отримала особисто 11 грудня 2024 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, що міститься в матеріалах справи. Правом на подання письмових пояснень не скористалася. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 липня 2025 року на 14 год. 00 хв., вирішено допитати як свідка відповідача [PERSON] 09 липня 2025 року у судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином. 02 липня 2025 року представник позивача [PERSON] - адвокат Гаврищук Н.Є., подала клопотання про відкладення розгляду справи. 04 липня 2025 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Цесельська І.В., подала клопотання, у якому зазначила, що у зв`язку із неявкою позивача у судове засідання, відповідач у судове засідання не прибуде. Наступне судове засідання призначено на 17 вересня 2025 року на 11 год. 30 хв. 02 вересня 2025 року (вхід. № 51592) до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Цесельської І.В., надійшли письмові пояснення щодо правових висновків Верховного Суду щодо добросовісності відповідача [PERSON] , а саме викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року по справі № 916/379/23, постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року по справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року по справі № 520/1185/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року по справі № 209/3085/20, постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року по справі № 925/1351/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року по справі № 922/2416/17, від 09 грудня 2024 року по справі № 754/446/22. Практика Верховного Суду свідчить, що при вирішенні спорів щодо дійсності правочинів суди зобов`язані виходити з презумпції добросовісності набувача майна, його права покладатися на загальні відомості про майно, яке він мав намір придбати та принципу неприпустимості покладання на нього індивідуального й надмірного тягаря. Оскільки [PERSON] придбав спірну квартиру на законних підставах, за відплатним договором, у відсутності будь-яких обтяжень чи спорів, він є добросовісним набувачем. Задоволення позову призведе до непропорційного обмеження його права на мирне володіння майном, що суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції та усталеним правовим висновкам Верховного Суду. Також просила звернути увагу на правові висновки Верховного Суду щодо правового режиму спільного майна подружжя, зокрема, викладені у постанові від 02 листопада 2022 року по справі № 754/6033/18, від 28 червня 2023 року по справі № 712/13196/21, від 27 березня 2024 року по справі № 359/950/16, від 14 листопада 2024 року по справі № 727/1140/21, від 03 грудня 2024 року по справі № 553/2879/21. Підстави для покладення на [PERSON] будь-якої відповідальності за зобов`язаннями [PERSON] , у тому числі й застосування до неї наслідків рішення у справі № 756/1781/22, відсутні. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] не мають правового підґрунтя. У задоволенні позовних вимог просила відмовити. 17 вересня 2025 року у судовому засіданні проведено допит відповідача [PERSON] , як свідка, який повідомив, що близько п`ятнадцяти років відкладав кошти на придбання житла, працював, їздив на підробітки за кордон та купив квартиру за зароблені кошти. Одного разу отримав повідомлення про накладення арешту на квартиру, звернувся до суду і вже близько двох років намагається довести, що купив квартиру на законних підставах. Пошуки квартири здійснював самостійно, ціни на квартири були подібні, але вони відрізнялися візуально. Комунікація під час придбання квартири здійснювалася через брокера (ріелтора), продавець квартири був за кордоном. Також безпосередньо був присутній у нотаріуса під час укладення договору, спілкувався з власником через мобільний застосунок «вайбер». У документах власником була зазначена [PERSON] , нотаріус повідомила, що ніяких проблем з квартирою немає. Декілька разів перепитував у нотаріуса цю інформацію. Загалом квартира коштувала тридцять сім тисяч доларів, також додатково сплатив наявну заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 27 000,00 грн, що також вплинуло на зменшення вартості квартири. Оплату за продаж квартири здійснив у нотаріуса в готівковій формі, нотаріус не повідомляла, що обов`язково необхідно оплачувати саме у безготівковій формі. У договорі неправильно зазначено адресу покупця. Нотаріуса обрав самостійно, він знаходився поруч з квартирою. 17 вересня 2025 року протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва, занесеною до протоколу судового засідання, за клопотанням представника позивача - адвоката Гаврищук Н.Є., оголошено перерву перед судовими дебатами до 28 жовтня 2025 року до 14 год. 00 хв. 27 жовтня 2025 року (вхід. від 28 жовтня 2025 року № 65111) представник позивача [PERSON] - адвокат Гаврищук Н.Є. подала до суду письмове заключне слово представника позивача у справі. 28 жовтня 2025 року у судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Гаврищук Н.Є., заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з мотивів, викладених у позові. Надала пояснення, аналогічні викладеним у заявах по суті справи. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Цесельська І.В., проти задоволення позовних вимог заперечували. Надали пояснення, аналогічні викладеним у заявах по суті справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила. Конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками та конверти з повістками про виклик до суду, що направлялися на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученими з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини повернення - «за закінченням встановленого терміну зберігання». Правом на подання відзиву не скористалася. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками та конверти з повістками про виклик до суду, що направлялися на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученими з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням встановленого терміну зберігання». Правом на подання відзиву не скористався. Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шустенко Л.С., у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила. Конверт з повісткою про виклик до суду отримала 15 жовтня 2025 року , про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, що міститься в матеріалах справи. Конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками отримала особисто 11 грудня 2024 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, що міститься в матеріалах справи. Правом на подання письмових пояснень не скористалася. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення представників сторін, покази відповідача як свідка, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 15 лютого 2022 року Оболонським районним судом міста Києва ухвалено рішення по справі № 756/15189/21 за позовом ТОВ «Юридичний провайдер» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про повернення боргу, яким стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «Юридичний провайдер» заборгованість за договором про повернення боргу від 03 березня 2021 року у розмірі 5 400 000,00 грн та витрати по оплаті судового збору в рівних частинах по 41 067,50 грн з кожного. Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року по справі № 756/1781/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 01 березня 2021 року у розмірі 1 271 800,00 грн та судовий збір у розмірі 12 405,00 грн. Судом встановлено, що 01 березня 2021 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти у сумі 276 800,00 грн та зобов`язувався їх повернути у повному обсязі у строк до 01 вересня 2021 року, що підтверджується розпискою від 01 березня 2021 року, у якій міститься відмітка про часткове погашення заборгованості у сумі 85 000,00 грн 04 листопада 2021 року. Крім того, згідно з розпискою від 01 березня 2021 року, написаною відповідачем [PERSON] , останній отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 080 000,00 грн у борг та зобов`язувався їх повернути у повному обсязі у строк до 31 грудня 2021 року. 16 січня 2023 року Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Гненним Д.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа від 13 січня 2023 року, виданого Оболонським районним судом міста Києва по справі № 756/1781/22 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 01 березня 2021 року у розмірі 1 271 800,00 грн. Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. від 16 січня 2023 року, винесеною в межах виконавчого провадження № [NUMBER] накладено арешт на майно боржника в межах суми звернення стягнення 1 413 325,50 грн. Також 16 січня 2023 року Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Гненним Д.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа від 13 січня 2023 року, виданого Оболонським районним судом міста Києва по справі № 756/1781/22 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат по сплаті судового збору у розмірі 12 405,00 грн. 10 жовтня 2023 року Оболонським районним судом міста Києва ухвалено рішення по справі № 756/8788/22 за позовом ТОВ «Юридичний провайдер» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «Юридичний провайдер» заборгованість за період прострочення виконання грошових зобов`язань за договором про повернення боргу від 03 березня 20221 року в розмірі: 1 164 210,80 грн - інфляційні втрати, 160 606,76 грн - 3 % річних Постановою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року по справі № 756/8788/22, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 28 листопада 2024 року, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено у вказаній справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Юридичний провайдер» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «Юридичний провайдер» 354 758,52 грн інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, та 77 671,23 грн, три відсотки річних від простроченої суми, а всього 432 429,75 грн, у задоволенні решти частини позовних вимог ТОВ «Юридичний провайдер» відмовлено. 22 листопада 2023 року між [PERSON] , від імені якої за довіреністю, посвідченою нотаріусом у місті Варшаві, Республіка Польща, Агнєшкою Глодовською за реєстровим № А 2420/2023 від 26 жовтня 2023 року, переклад тексту довіреності здійснено з польської мови на українську мову перекладачем Братчик Т.І., підпис якої засвідчено Приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Сосновою І.В. 08 листопада 2022 року за реєстровим № 1145, діяв [PERSON] , (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі продажу квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шустенко Л.С., зареєстровано в реєстрі за № 1833 (далі - договір від 22 листопада 2023 року) Відповідно до пункту 1 договору від 22 листопада 2023 року продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність квартиру [ADDRESS] . Відчужувана квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деделюк С.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 184, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1909012180000 (пункт 2 договору від 22 листопада 2023 року). У пункті 3 договору від 22 листопада 2023 року зазначено, що ринкова вартість квартири становить 1 681 597,00 грн, відповідно до висновку про вартість майна від 20 листопада 2023 року, зробленого ФОП [PERSON] . Продаж здійснюється за ціною 1 368 000,00 грн, що згідно курсу погодженого сторонами на дату укладення цього договору є еквівалентно 36 000,00 доларів США, яку продавець вважає вигідною для себе, її розмір не пов`язаний із збігом якихось важких для продавця обставин і повністю задовольняє його. Представник продавця своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 1 368 000,00 грн та відсутність до покупця будь-яких претензій фінансового чи майнового характеру. Сторони стверджують, що ними дотримано вимоги постанови Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 «Про затвердження положення про ведення касових операцій у національній валюті України». Підписання договору свідчить про те, що розрахунки за квартиру здійснені повністю до підписання цього договору та у сторін відсутні будь-які претензії фінансового чи майнового характеру один до одного (пункт 4 договору від 22 листопада 2023 року). У пункті 5 договору від 22 листопада 2023 року зазначено, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 22 листопада 2023 року під забороною відчуження (арештом) квартира не перебуває та відсутні будь-які інші обтяження на відчужувану квартиру. Відомості, що перевірені від 22 листопада 2023 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шустенко Л.С. в порядку безпосереднього доступу до Єдиного реєстру боржників, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», відсутні, про що зазначено у пункті 6 договору від 22 листопада 2023 року. У пункті 7 договору від 22 листопада 2023 року, серед іншого, зазначено, що продавець стверджує, що він є власником квартири та ніяким чином не обмежений у розпорядженні майном, його право власності оформлено належним чином згідно законодавства України. Пункт 11 договору від 22 листопада 2023 року містить підтвердження сторін про те, що вони, зокрема, однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; договір не вчиняється під впливом тяжкої для продавця обставини і на вкрай невигідних для нього умовах; договір не є наслідком зловмисної домовленості продавця та покупця; ціна продажу, зазначена в пункті 4 цього договору, відповідає їх дійсним намірам; представник продавця довів до відома покупця, а покупець узяв до уваги той факт, що укладення цього договору купівлі-продажу квартири здійснюється за письмовою згодою чоловіка продавця - [PERSON] , викладеної у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом у місті Варшаві, Республіка Польща, Агнєшкою Глодовською за реєстровим № А 2424/2023 від 26 жовтня 2023 року, переклад тексту довіреності здійснено з польської мови на українську мову перекладачем Братчик Т.І., підпис якої засвідчено Приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Сосновою І.В. 08 листопада 2022 року за реєстровим № 1159. До матеріалів справи також долучено копію розписки від 22 листопада 2023 року, вчиненої представником продавця [PERSON] про отримання для передачі власниці квартири [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у розмірі 1 368 000,00 грн, що еквівалентно 36 000,00 дол. США, як розрахунку за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22 листопада 2023 року. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 листопада 2024 року № 402630186, квартира за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1909012180000, на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2023 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шустенко Л.С., зареєстровано в реєстрі за № 1833. Також з Інформаційної довідки від 06 листопада 2024 року № 402630186 встановлено, що 21 лютого 2020 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дедлюс С.Ю. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 лютого 2020 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дедлюс С.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 184, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] . Речове право припинено 22 листопада 2023 року. До 21 лютого 2020 року квартира за адресою: [ADDRESS] , належала ТОВ «ЕОС Стиль» на підставі довідки купівлі-продажу майнових прав з додатковими угодами від 11 грудня 2013 року серії КР/6/128, укладеного між ТОВ «Капітал Ріелті» та ТОВ «ЕОС Стиль», акту приймання-передачі нерухомого майна від 11 березня 2016 року та довідки від 13 травня 2016 року. Дата державної реєстрації - 03 вересня 2019 року. З Інформації з Єдиного реєстру боржників від 08 листопада 2024 року встановлено, що в Єдиному реєстрі боржників міститься два записи про [PERSON] , [INFO] , як боржника у виконавчому провадженні № [NUMBER] та виконавчому провадження № [NUMBER]. До матеріалів справи також долучено фотознімки із приміщення квартири, які свідчать про відсутність проведення у приміщенні ремонтних робіт та відсутність відповідних умов для проживання. Суд враховує, що сторони не заперечували, що вказані фотознімки зроблено в приміщенні квартири за адресою: [ADDRESS] . Також в матеріалах справи містяться копії квитанцій про сплату комунальних послуг [PERSON] щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , за період з листопада 2023 року. До матеріалів справи також долучено заяву [PERSON] до ТОВ «Юридичний провайдер» від 07 жовтня 2024 року № 2/БН щодо добровільного виконання судового рішення без доказів надсилання, а також заяву [PERSON] до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. від 07 жовтня 2024 року № 1/БН щодо виконання рішення Київського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року по справі № 756/8788/22 Також судом встановлено, що в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 755/447/24 за позовом ТОВ «Юридичний провайдер» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шустенко Л.С. про визнання правочину недійсним, а саме договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , від 22 листопада 2023 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шустенко Л.С., зареєстровано в реєстрі за № 1833. З відкритого порталу даних Єдиний державний реєстр судових рішень встановлено, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року по справі № 755/447/24 прийнято відмову позивача від позову ТОВ «Юридичний провайдер» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шустенко Л.С., про визнання правочину недійсним та закрито провадження у справі. Обґрунтовуючи вимоги заяви про відмову від позову та закриття провадження у справі представник ТОВ «Юридичний провайдер» - адвокат Гаврищук Н.Є., зазначила, що після завершення касаційного провадження у справі № 756/8788/22 ТОВ «Юридичний провайдер» 15 січня 2025 року отримано виконавчі листи по справі № 756/8788/22 та 16 січня 2025 року направлено їх на примусове виконання. У ході примусового виконання постанови Київського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року у справі № 756/8788/24 з відповідачів [PERSON] , [PERSON] в примусовому порядку стягнуто кошти в сумі 176 099,82 грн. Крім цього, [PERSON] 10 лютого 2025 року в добровільному порядку сплачено залишок суми боргу та витрати виконавчого провадження в загальній сумі 304 063,38 грн на рахунок приватного виконавця. Станом на дату звернення до суду з цією заявою виконавчі провадження з примусового виконання постанови Київського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року у справі № 756/8788/24 завершені, зобов`язання відповідачами [PERSON] , [PERSON] перед позивачем виконані в повному обсязі. Судом встановлено, що позивач ТОВ «Юридичний провайдер» не підтримує свого позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки відпали підстави такого позову, у зв`язку зі сплатою позичальником [PERSON] своєї заборгованості перед позивачем. Також судом встановлено, що ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року по справі № 755/447/24 оскаржена в апеляційному порядку в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, про що встановлено з ухвали Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року про відкриття апеляційного провадження. В частині вимог про закриття провадження у справі у зв`язку із відмовою позивача від позову ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року по справі № 755/447/24 не оскаржувалася, судом таких відомостей не встановлено. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин другої та третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. Схожі за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 756/553/17, від 30 травня 2018 року у справі № 639/3980/16-ц та від 02 жовтня 2024 року у справі № 761/42671/18. Обгрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначив, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 22 листопада 2023 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шустенко Л.С., зареєстровано в реєстрі за № 1833, спрямований на уникнення звернення стягнення на квартиру для задоволення вимог кредиторів, в тому числі позивача. Квартира перебувала у спільній сумісній власності відповідачів, а спірний договір укладено за письмової згоди чоловіка [PERSON] - [PERSON] , який є боржником перед [PERSON] , що підтверджується рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року по справі № 756/1781/22. Рішення боржником у добровільному порядку не виконано, в межах виконавчого провадження № [NUMBER] тривають виконавчі дії. Водночас, [PERSON] та [PERSON] мають невиконані грошові зобов`язання перед ТОВ «Юридичний провайдер», що підтверджується рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року по справі № 756/8788/22. Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України). Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що обидві сторони правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14; від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14; від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2690цс16. Указані правові висновки у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину як: -фіктивного (стаття 234 ЦК України); -такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); -такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19). У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що «цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)». До обставин, які дають змогу кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відносяться: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20). Для кваліфікації правочину, як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності, важливим є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, належить: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, постанову Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20). Крім того, при оспорюванні кредитором фраудаторних правочинів (вчинених на шкоду кредитору) слід розмежовувати такі підстави для оспорення: 1) фіктивність (стаття 234 ЦК України) та 2) вчинення правочину всупереч принципу добросовісності й недопустимості зловживанням правом (статті 3, 13 ЦК України). Верховний Суд неодноразово наголошував, що недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. В практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна. Очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21). На час укладення оспорюваного договору [PERSON] не мала не виконаних боргових зобов`язань перед позивачем [PERSON] . Також судом встановлено, що обмеження щодо розпорядження [PERSON] належним їй майном, а саме квартирою [ADDRESS] , на час вчинення спірного правочину, були відсутні. Суд враховує, що наявність невиконаних зобов`язань між [PERSON] та ТОВ «Юридичний провайдер» не є предметом розгляду справи № 755/19878/24. Водночас, матеріали справи також не містять доказів обізнаності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про ухвалення Оболонським районним судом міста Києва заочного рішення по справі № 756/1781/22 та відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа від 13 січня 2023 року, виданого Оболонським районним судом міста Києва по справі № 756/1781/22. Поряд з цим, позивач не надав доказів вчинення фіктивного правочину за умислом сторін: [PERSON] та [PERSON] , та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору купівлі-продажу без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. Водночас, матеріали справи не містять доказі наявності будь-яких правовідносин (ділових, дружніх, сімейних, родинних) між покупцем та продавцем. [PERSON] є добросовісним набувачем вказаної квартири. Відчуження об`єкту нерухомості відбулося на підставі оплатного договору, про здійснення взаєморозрахунків між покупцем та продавцем свідчить пункт оспорюваного договору, письмова розписка довіреної особи про отримання грошових коштів для передачі продавцеві та підтверджено відповідачем [PERSON] у своїх показаннях, як свідка. Також матеріали справи не містять доказів відсутності у відповідачів чи у відповідача [PERSON] іншого майна, на яке може бути звернено стягнення в межах виконавчого провадження, в тому числі такого, що перебуває у спільній частковій власності. Позивачем не надано доказів вчинення приватним виконавцем всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» виконавчих дій та їх неефективності. Суд також враховує, що [PERSON] , як боржник ТОВ «Юридичний провайдер», зверталася до кредитора із заявами про намір виконання грошових зобов`язань, встановлених рішенням суду, та фактично вносить відповідні суми коштів на рахунок кредитора, про що свідчить ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року по справі № 755/447/24. Факт здійснення розрахунків за спірним договором купівлі-продажу квартири у готівковій формі не може свідчити про фраудаторність даного правочину та слугувати підставою для визнання його недійсним. Поряд з цим сторони не заперечували той факт, що банківські рахунки [PERSON] заблоковані в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року по справі № 756/15189/21, а також постанови Київського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року по справі № 756/8788/22. Позивачем не надано доказів недобросовісності в діях відповідачів та зловживання ними правом. З огляду на викладене суд вважає, що оспорюваним правочином права позивача не порушені. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (стаття 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Outcome: dismissed