Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідачки [PERSON] , мотивуючи позов тим, що 01.03.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" та [PERSON] укладено договір позики №2443191. 14.06.2021 року між ТОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір факторингу №14/06/21, за яким ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право грошової вимоги за договором позики №2443191 від 01.03.2024 р. в розмірі 54300,00 грн. 09.07.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Незалежні фінанси" та [PERSON] укладено кредитний договір №2128351. 27.11.2024 року між ТОВ "ФК "Незалежні фінанси" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір факторингу №27112024/1, за яким ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право грошової вимоги за кредитним договором 2128351 від 09.07.2024 р. в розмірі 31762,83 грн. Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 20.05.2025 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 28.07.2025 року заочне рішення від 20.05.2025 року скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судовий розгляд. 19.08.2025 року представником відповідачки через Електронний суд подано відзив на позов, у якому просила прийняти від [PERSON] заяву про часткове визнання позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів" про стягнення заборгованості за договором №2128351 від 09.07.2024 р. в розмірі 11 750,16 грн: 10100,00 грн. - розмір тіла кредиту, 844,96 грн - розмір правомірно нарахованих відсотків, 805,20 грн розмір комісії. В інший частині позову відмовити за безпідставністю. Здійснити розподіл судових витрат пропорційно задоволених позовних вимог. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів", на користь [PERSON] , всі понесені судові витрати. Вказала, що щодо договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Позивач вважає, що він правомірно набув право грошової вимоги за договором факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 р., відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників до цього договору та витягу з реєстру боржників, тому звертається в суд за захистом свого порушеного права. В свою чергу, відповідачка не визнає факт, що позивач правомірно набув право грошової вимоги до відповідача за договором позики №2443191 від 01.03.2024 р, з огляду на те, що укладення вказаного договору відбулось до укладення відповідачкою кредитного договору. Щодо договору про споживчий кредит №2128351 від 09.07.2024 р, то відповідачка вважає, що неправомірно було нараховано позивачем відсотки за користування кредитними коштами, не погоджується із позивачем щодо розміру заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитними коштами по договору про споживчий кредит № 2128351 від 09.07.2024 р. в розмірі 31762,83 грн, оскільки умови кредитних договорів, які враховують стандартну денну процентну ставку з перевищенням 1% в день є нікчемними. Такими пунктами є: п. 1.5 договору про споживчий кредит №2128351 від 09.07.2024 р., а також Графіки платежів до цих кредитних договорів, за якими нараховані відсотки за користування кредитом за денною процентною ставкою 1,12 % в день, що суперечить вищенаведеним нормам чинного законодавства. Отже, необхідно прийти до висновку, що дані пункти є нікчемними в силу приписів ч.5 ст.12 Закону України "Про споживче кредитування". Щодо необхідності перерахунку заборгованості за договором про споживчий кредит №2128351 від 09.07.2024 р. в розмірі 31762,83 грн. Позивач зазначив в позовній заяві, що 09.07.2024 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «НЕЗАЛЕЖНІ ФІНАНСИ» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №2128351. Однак, виходячи з положень ч.5 ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування", відсотки за користування кредитом необхідно нараховувати на рівні облікової ставки НБУ за період з 09.07.2024 р. по 21.02.2025 р. (дата подання позовної заяви) виходячи з наступного. З інформації, опублікованої на офіційному сайті НБУ, слідує, що в 2023, 2024 р. р. розмір облікової ставки (% річних) становив: з 15.12.2023 р. по 25.01.2024 р. - 15,0%, з 26.01.2024 р. по 14.03.2024 р. - 15,0 %; з 15.03.2024 р. по 25.04.2024 р. - 14,5 %; з 26.04.2024 р. по 13.06.2024 р. - 13,5 %; з 14.06.2024 р. по 12.12.2024 р. - 13,0 %, з 13.12.2024 р. по 23.01.2025 р. 13,5 %, з 24.01.2025 р. по 06.03.2025 р. 14,5 %. Дана позиція була висвітлена в Постанові Херсонського апеляційного суду 13 травня 2025 р. по справі №766/21115/24. Представником наведені відповідні розрахунки. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позову просив проводити розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Представником відповідачки подано заяву про розгляд справи у відсутність. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 01.03.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" та [PERSON] укладено договір позики №2443191 (з фіксованою процентною ставкою), за умовами якого Товариство надало позичальнику в позику грошові кошти в розмірі 15000,00 грн., строком на 30 днів зі сплатою фіксованої процентної ставки 2,5%. 14.06.2021 року між ТОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір факторингу №14/06/21, за яким ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право грошової вимоги за договором позики №2443191 від 01.03.2024р. 28.07.2021 року між сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року. 11.04.2024 року між сторонами укладено додаткову угоду №22 до договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року. Згідно витягу з Реєстру боржників №29 до Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року до ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" перейшло право вимоги до [PERSON] в загальному розмірі 54300,00 грн., що складається з заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 15000,00 грн., суми заборгованості за відсотками 39300,00 грн. 09.07.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Незалежні фінанси" та [PERSON] укладено договір про споживчий кредить №2128351, за умовами якого Товариство надало кредит в розмірі 10100,00 грн. строком кредиту 345 днів. 27.11.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Незалежні фінанси" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір факторингу №27112024/1, за яким ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право грошової вимоги за кредитним договором №2128351 від 09.07.2024 р. в розмірі 31762,83 грн. Згідно витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №27112024/1 від 27.11.2024 року до ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" перейшло право вимоги до [PERSON] в загальному розмірі 31762,83 грн., що складається з заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 10056,52 грн., суми заборгованості за відсотками 16036,31 грн., заборгованості за комісією 770,00 грн, заборгованості за неустойкою (штраф, пеня) 4900,00 грн. Фактично, відповідачкою не заперечується факт укладення вищевказаних договорів. За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Матеріалами справи підтверджено те, що оспорювані договори укладені в електронній формі. Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується також\~Законом України «Про споживче кредитування»\~та\~Законом України «Про електронну комерцію». Зокрема, в\~ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування»\~зазначено, що Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»(далі за тексом Закон)електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону). Відповідно до частини 3статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно із статтею 64 ЦПК України, докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами. З огляду на зазначене, з урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів суд дійшов висновку, що договори, за якими виникли заборгованості підписані та укладені відповідачкою з використанням одноразових ідентифікаторів. Доказів зворотного відповідачкою не надано, а навпаки у відзиві на позов відповідачка укладення вказаних договорів не оспорює. Щодо інших заперечень відповідачки, зокрема щодо відступлення прав вимоги за кредитними договорами. Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). За статтею 1081ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі N 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі N 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі N 334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі N 5026/886/2012 тощо). Відповідно до частини першої статті 509ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Статтею 55 ЦПК України передбачено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Таким чином, за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі N 2-2035/11 (провадження N 61-2449св18) викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі N 6-979цс15. Так за Договором факторингу від 14.06.2021 року №14/06/21 позивач отримав право вимоги за кредитним договором №2443191 від 01.03.2024 року, за Договором факторингу від 27.11.2024 року №27112024/1 позивач отримав право вимоги за кредитним договором №2128351 від 09.07.2024 року. Факт переходу права вимоги позивача саме до відповідачки за кожним окремим кредитним договором підтверджується реєстрами боржників, які містяться відомості та обсяг необхідних відомостей, таких як анкетні дані відповідача, номери договорів, суми заборгованості, які дають можливість належним чином підтвердити набуття позивачем права вимоги до [PERSON] . З огляду на наведене позивачем належними та допустимими доказами доведено наявність права вимоги до [PERSON] за вказаними вище кредитними договорами. В той же час, суд зазначає, що договір факторингу між ТОВ « ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено 14 червня 2021 року, в той час, як кредитний договір №2443191 із ТОВ « ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» [PERSON] уклала лише 01 березня 2024 року. Відповідно до приписів ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Тобто, із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №755/15965/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2019 року у справі №361/2105/16-ц (провадження № 61-22929св18). Так, з матеріалів справи убачається, що договір факторингу №14/06/21, за яким відповідно до підстав позову відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором №2443191 від 01.03.2024 року, було укладено між ТОВ « ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 14 червня 2021 року, тобто майже за три роки до укладення кредитного договору між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] . При цьому суд зауважує, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог лише за умови їх визначеності, проте на день укладення договору факторингу №14/06/21 14 червня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ « ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» останнє ще не набуло право вимоги за кредитним договором № №2443191 від 01 березня 2024 року, а отже не могло укладати правочинів щодо його відчуження. Вказане свідчить що предметом вказаного договору на момент його укладення не могло бути право будь-якої вимоги за неіснуючим на той час кредитним договором №2443191 від 01 березня 2024 року, що в свою чергу виключає відступлення та набуття відповідного права вимоги за кредитним договором №2443191 від 01 березня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» згідно договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, а отже на час укладення такого Договору факторингу сторонами не могло бути досягнуто згоди щодо предмета правочину, а предмет індивідуалізовано належним чином. Ураховуючи викладене суд дійшов висновку, що позивачем не було набуто у передбачений законом спосіб право вимоги за кредитним договором №2443191 від 01 березня 2024 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині. Щодо посилання відповідачки на неправомірно нараховані відсотки за користування кредитними коштами. Згідно ч.1\~ст.1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За ч.ч.1, 3\~ст.1049 ЦК України: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина 1); позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3). Відповідно до\~ст.1056-1 ЦК України\~розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. За змістом пункту 22 частини першої\~статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів"\~споживач\~це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. 10 червня 2017 року набрав чинності\~Закону України "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Згідно зі\~ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~у редакції, чинній з 10 червня 2017 року, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону України "Про споживче кредитування". Згідно п.11 ч.1\~ст.1 Закону України "Про споживче кредитування"\~споживчий кредит (кредит)\~це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Отже, регулювання правовідносин кредитодавця зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів\~Закону України "Про захист прав споживачів". З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється\~Закон України "Про споживче кредитування", а у частині, що йому не суперечить,\~також\~Закон України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч.5\~ст.8 Закону України "Про споживче кредитування"\~максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Вказана норма була введена в дію на підставі\~Закон України від 22.11.2023 № 3498-ХІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", який набрав чинності 24.12.2023 року. Кредитний договір був укладений 09 липня 2024 р., тобто після внесення змін до\~Закону України "Про споживче кредитування", відповідно, денна процентна ставка у відповідності до чинного законодавства не може перевищувати 1 %. Відповідно до\~Закону України «Про споживче кредитування»\~встановлюється максимальна процентна ставка у розмірі 1%, але в даному випадку її застосувати неможливо, оскільки проценти в Договорі позики є неузгодженими між сторонами, проценти повинні бути нараховані на рівні облікової ставки Національного банку України за відповідний період, так розмір облікової ставки (% річних) що в 2024 році становив: з 14.06.2024 року по 12.12.2024 року\~13,0 %, з 13.12.2024 року по 23.01.2025 року 13,5%, з 24.01.2025 року по 11.03.2025 року 14%, а відтак, суд погоджується із наданим представником відповідача розрахунком заборгованості, відповідно до якого заборгованість за процентами 844,96 грн., заборгованість за комісією 805,20 грн. Оскільки з надано розрахунку заборгованості ТОВ ФК «Незалежні Фінанси» [PERSON] за кредитним договором 2128351 встановлено, що відповідачкою фактично отримано кредит в розмірі 10100,00 грн, сплачено 09.08.2024 р. тіло кредиту 43,48 грн, то розмір заборгованості відповідачки за тілом кредиту складає 10056,52 грн, які і підлягають стягненню разом з відсотками та комісією, внаслідок чого позов підлягає частковому задоволенню. Відповідачкою заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 9500,00 грн. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою , включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником відповідачки надано: - договір №1305 про надання правничої допомоги укладений між [PERSON] та адвокатом Цокало Тетяною Михайлівною; - квитанцію №1305 від 08.06.2025 року про сплату [PERSON] на рахунок адвоката Цокало Т.М. за договором №1305 9500,00 грн.; - детальний опис робіт (наданих послуг), за яким адвокатом надано такі послуги: надання усної консультації фіксована оплата 08.06.2025 р. 1500,00 грн, ознайомлення із матеріалами справи №766/3647/25 08.06.2025 р. фіксована оплата 1 тис. грн, підготовка та написання заяв по суті відзив 13.08.2025 р. 14.08.2025 р. фіксована оплата 7 тис. грн, станом на 14.08.2025 р. надано правничої допомоги 9500,00 грн. Представником позивача жодних заперечень з приводу необґрунтованості, завищеності розміру правничої допомоги не заявлено. Суд вважає, що з огляду на складність справи, її тривалість, ціну позову (86062,83грн), того, яке справа має значення для сторін, обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, та час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт та послуг, неподання стороною позивача заперечень, розмір витрат на оплату послуг адвоката в 9500,00 грн є співмірним, відповідає складності справи та положенню ч.4 ст.137 ЦПК України, а відтак, витрати на оплату послуг адвоката у вказаному розмірі підлягають стягненню з позивача. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. Позивач звернувся з позовом про стягнення 86062 грн. 83 коп., задоволено позов в сумі 11706,68 грн, що складає 13,60%, а тому з відповідачки підлягають стягненню судові витрати у вигляді оплаченого судового збору за подачу позовної заяви в сумі 411,81 грн. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складено 28 жовтня 2025 року.

Outcome: partial