Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

06.08.2025 року до суду надійшов позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "КАПАБЛАНКА" про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. В обґрунтування поданого позову позивачем вказано, що за наказом ТОВ «КАПАБЛАНКА» № 717/к від 01.09.2023 його [PERSON] прийнято на роботу молодшим оператором АЗС № 62, а з 24 грудня 2024 року на підставі наказу № 618 звільнено за угодою сторін. Однак відповідач не дотримався вимог КЗпП України та у день звільнення копію наказу йому не вручив, обмежившись лише записом про звільнення до трудової книжки, не провів будь-яких розрахунків по заробітній платі та не виплатив компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, тим самим порушив гарантоване право позивача на отримання грошової винагороди за виконану роботу. Рішенням Славутського міськрайонного суду від 26 травня 2025 року, яке набрало законної сили, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «КАПАБЛАНКА» на його користь: заборгованість із невиплаченої заробітної плати у сумі 19246,29 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 01.01.25 по 15.03.25 року у сумі 28376,64 грн, 7684,56 грн. компенсації за невикористану щорічну відпустку, 10000 грн. моральної шкоди та витрати з оплати судового збору. На виконання вказаного судового рішення, за постановою від 14.07.25 року Другого відділу ДВС у м.Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Київ) відкрито виконавче провадження №78566203 про його примусове виконання, яке залишається не виконаним унаслідок недобросовісності сторони відповідача. Просив суд на підставі ч. 1 ст. 117 КзпП України стягнути з відповідача - ТОВ «КАПАБЛАНКА» на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 16 березня по 30 червня 2025 року (76 робочих днів) у сумі 36 552,96 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 11.08.2025 у даній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. 06.10.2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] поданий позов підтримав з викладених у ньому підстав та просив його задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечував. Представник відповідача ТОВ «КАПАБЛАНКА», будучи належним чином повідомлений про час та дату розгляд справи, до суду не з`явився та про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань до суду не подавав, відзив на позов до суду не надано. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позов, тому суд, враховуючи згоду позивача на ухвалення заочного рішення, відповідно до положень ч.1\~ст.280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах справи доказами та ухвалити заочне рішення. Заслухавши вступне слово позивача, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Питання у сфері трудових відносин регулюється положеннями Кодексу законів про працю України. Згідно статті 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно частини першої статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться вдень звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст.117 КЗпПУкраїни в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені уст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченоїст. 117 КЗпП України. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного суду від 08 лютого 2022 року, справа № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21, середній заробіток застаттею 117 КЗпП Україниза своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. При стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України, суд керується постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 розд. ІV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньо годинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Як встановлено, станом на день ухвалення рішення у справі фактичний розрахунок відповідачем з позивачем не проведено. Згідно рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26.05.2025 року, середньоденний заробіток позивача, що передував звільненню позивача встановлено в розмірі 480,96 грн. без урахування податків. Розрахунковим періодом, за який необхідно обчислити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, є період з 16.03.2025 року по 30.06.2025 року, який становить 76 робочих днів. Отже, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивача з роботи становить 36 552,96 грн, який не спростований відповідачем. Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати по даній справі суд бере до уваги, що сума заробітної плати, яка має бути оплачена позивачу, становить 19246,29 грн, що підтверджується рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26.05.2025 року, яка не сплачена до часу ухвалення рішення у справі. Оскільки відповідно до вимог ст.117 КЗпП з вини відповідача не було виплачено належних позивачу сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, суд вважає, що вимога про стягнення середнього заробітку за період з 16.03.2025 по 30.06.2025 є законною та підлягає стягненню з відповідача у сумі 36552,96 грн. з подальшим відрахуванням податків та обов`язкових платежів. З цих підстав позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн., що підтверджується наданою квитанцією, а тому із відповідача на користь позивача слід стягнути вказану суму судового збору.

Outcome: approved