Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

10 липня 2025 року адвокат Пантелєєв Олексій Васильович звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] до Криворізького відділу державної виконавчої служби у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту та просив суд скасувати обтяження на позивача на підставі постанови АА062932 від 18.03.2002 р., відділ державної виконавчої служби Криворізького району Дніпропетровської області, вид обтяження: арешт нерухомого майна, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, власник: [PERSON] , [INFO] , Криворізький район, с. Золота Поляна, додаткові данні: архівний запис №96791-252 від 22.03.2002 р. (4010/100) Дніпропетровська область. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача у позові зазначає, що в квітні 2025 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Кноль О. з метою вчинення правочину купівлі-продажу квартири. Проте, під час оформлення правочину нотаріусом було встановлено наявність арешту, накладеного відповідачем не все майно позивача, у зв`язку з чим нотаріус звернувся до відповідача із відповідним запитом. На запит нотаріуса відповідач надав відповідь №45686 від 14.04.2025 р., з якої вбачається, що 29.09.2006р. за реєстраційним номером 3812086 державний реєстратор Перша криворізька державна нотаріальна контора на підставі постанови АА062932 від 18.03.2002р., ВДВС Криворізького району Дніпропетровської області, вид обтяження: арешт нерухомого майна, об?єкт обтяження: невизначене майно, все майно, власник: [PERSON] 12.06.196бр.н., Криворізький район, с.Золота Поляна, додаткові дані: архівний запис N?96791-252 від 22.03.2002р. (4010/100) Дніпропетровська область. Підтвердити факт, що [PERSON] не є суб?єктом, відносно якого зареєстроване вищезазначене обтяження - не є можливим. В органах державної виконавчої служби облік виконавчих проваджень ведеться за реквізитами виконавчого документу (дата видачі, номер справи, боржник, стягувач тощо). Облік виконавчих проваджень за постановами про арешт майна боржника, які не містять номера виконавчого провадження у ЄДРВП ніколи не здійснювався. Тому встановити реквізити виконавчих документів за номером бланку постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.03.2002р. серія АА N?062932, а також дані боржника та стягувача, дату відкриття виконавчого провадження та дату завершення виконавчого провадження в межах якого винесена постанова - неможливо. Відповідно до пп.9.9-9.13 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України N?2274/5 від 25.12.2008р. строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить три роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Відповідач повідомляє, що майно, належне на праві власності боржнику, може бути звільнено з-під арешту лише за рішенням відповідного суду. Представник позивача стверджує, що позивачу невідомо, з яких підстав ще в 2002 році на все його майно було накладено арешт, адже ніяких судових справ за його участю в його житті ніколи не було, ніяких кредитів він ніколи не брав, заборгованості за комунальні послуги не накопичував. За інформацією з Єдиного реєстру боржників вбачається, що за РНОКПП позивача інформація в цьому реєстрі відсутня, за П.Ї.Б. та РНОКППІ позивача інформація також відсутня, проте в реєстрі боржників є інформація про боржника [PERSON] (повний тезка позивача), проте ця особа має дату народження [INFO] , що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру боржників (додається). Позивач має іншу дату народження - [INFO] , що підтверджується паспортом позивача (копія додається). Відтак позивач вважає, що накладення арешту на його майно сталось внаслідок помилки в результаті повного співпадіння його П.І.Б. з іншою людиною. Позивач зазначив у позові, що збереження арешту майна чинить йому перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном, а правові підстави для збереження арешту на нерухоме майно відсутні, тому він звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 14 липня 2025 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. (а.с. 18) Ухвалою суду від 22 вересня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.(а.с. 32) Позивач у судовому засіданні присутній не був, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Поза межами судового засідання представником позивача 21 жовтня 2025 року було подано заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. 11 серпня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник за довіреністю [PERSON] зазначила, що заперечує проти задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі, в обґрунтування чого вказала, що Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна виявлено обтяження, а саме: 29.09.2006 року за реєстраційним номером № 3812086, державний реєстратор Перша криворізька державна нотаріальна контора. на підставі постанови АА 062932, від 18.03.2002, ВДВС Криворізького району Дніпропетровської області, вид обтяження: арешт нерухомого майна, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, власник: [PERSON] , [INFO] , Криворізький р-н,с.Золота Поляна, додаткові дані : архівний запис № 96791-252 від 22.03.2002 р. (4010/100)Дніпропетровська область. Щодо ідентифікації особи боржника : підтвердити, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , є або не є суб`єктом, відносно якого зареєстроване вищезазначене обтяження - не вбачається можливим. В органах\~державної виконавчої\~служби облік\~виконавчих проваджень\~ведеться за\~реквізитами виконавчого\~документа (дата\~видачі,\~номер справи,\~боржник,\~стягувач,\~тощо). Облік виконавчих проваджень за постановами про арешт майна боржника, які не містять номера виконавчого провадження у ЄДРВП ніколи не здійснювався. Таким чином, встановити реквізити виконавчих документів за номером бланку постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.03.2002 серія АА №_062932, а також дані боржника та стягувача, дату відкриття виконавчого провадження та дату завершення виконавчого провадження неможливо. Відповідно до пп.9.9-9.13 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №2274/5 від 25.12.2008, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання,становить 3 роки ( крім проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення - 1 рік). В зв`язку\~з відсутністю\~можливості встановити\~наявність невиконаних\~судових рішень\~або виконавчих\~документів,\~а також\~з огляду\~на неможливість\~підтвердження відповідності\~накладеного арешту,\~передбаченого постановою\~№ АА\~062932\~від 18.03.2002,\~винесеною стосовно\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~встановити зазначені\~обставини не\~вбачається можливим.\~Посилаючись на\~вимоги ст.\~ст.\~40,\~57,\~59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» з\~урахуванням викладеного,відсутня\~правові та\~фактичні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача присутня не була, подала через канцелярію суду клопотання про розгляд справи без участі сторони. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Статтею 55 Конституції України, положення якої є нормами прямої дії, гарантоване право особи на доступ до правосуддя. Відповідно до наведеної статті Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав та свобод. Згідно з частинами 1, 3 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із частиною першою статті 316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої, другої статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (статті 391 ЦК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Диспозитивність - один із принципів цивільного судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення у касаційному порядку та в яких межах. У частині першій статті 59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22). У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (абзац 1 пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»). Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У цій справі Верховний Суд враховує, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу, його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто відповідач це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі, належному відповідачеві. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини перша, друга та третя статті 51 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16 (провадження № 14-61цс18)). Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Отже, у спірних правовідносинах відповідачем / співвідповідачем у справі має бути боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки вирішення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі № 522/21027/20 (провадження № 61-3607св24). Матеріали справи свідчать про те, що на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Криворізького району Дніпропетровської області від 18 березня 2003 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта наявне обтяження: арешт (архівний запис), реєстраційний номер 3812086, реєстратор: Перша Криворізька державна нотаріальна контора; об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: [PERSON] , [INFO] . При цьому наразі відсутні відкриті виконавчі провадження, в рамках яких [PERSON] є боржником. У Єдиному реєстрі боржників також відсутня інформації щодо [PERSON] . До суду [PERSON] та його представник не зверталися з клопотанням про витребування з Першої Криворізької державної нотаріальної контори постанови відділу державної виконавчої служби Криворізького району Дніпропетровської області від 18 березня 2003 року для з`ясування хто є боржником або особою, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчому провадженні. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про те, що позивачем належна для захисту прав позивачки вимога про звільнення майна з-під арешту має бути заявлена до належного відповідача, а саме у спірних правовідносинах відповідачем / співвідповідачем у справі має бути боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, однак в даній справі в якості відповідача зазначено Криворізького відділу державної виконавчої служби у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Таким чином, установивши, що позов пред`явлено до неналежного кола осіб, суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову саме з цих підстав. Водночас [PERSON] не позбавлений права на пред`явлення позову до суду до належного відповідача.

Outcome: dismissed