Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

20 березня 2025 року позивач ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив стягнути з нього заборгованість за договором позики (ануїтет) № 75926718 у розмірі 33 178, 40 грн., з яких 15 000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 18 178, 40 грн. - сума заборгованості за нарахованими відсотками. Також просив стягнути понесені судові витрати. У цій позовній заяві ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» вказував на 29 липня 2021 року, як дату укладення договору № 75926718. 28 серпня 2025 року від представника позивача в адресу суду надано заяву про уточнення позовних вимог, зазначено, що позивачем помилково при написанні позову було зазначено дату укладання договору позики 29 липня 2021 року (замість правильної дати 28 липня 2021 року), долучено до справи позовну заяву в новій редакції. Судом продовжено розгляд справи з врахуванням заяви позивача від 28 серпня 2025 року. ОБГРУНТУВАННЯ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. 28 липня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (позикодавець, код ЄДРПОУ 39861924) та [PERSON] (позичальник/відповідач, РНОКПП [NUMBER] ) було укладено договір позики №75926718 (Ануїтет), відповідно до умов якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн. на строк 64 дні зі сплатою процентів у розмірі 1.60 % в день. Договір укладено в електронній формі, підписаній електронним підписом відповідача, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора ([NUMBER]), що був надісланий на електронну адресу [INFO], у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», що прирівнює його до письмового правочину. Того ж дня, 28 липня 2021 року, на виконання пункту 1 договору позики, позикодавець передав відповідачу грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн. шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача № [NUMBER] за посередництвом платіжної установи ТОВ «ФК Фінекспрес», що підтверджується електронною платіжною інструкцією № b6448582-e4da-4406-9faa-7215dd0a8d9f, яка має статус первинного документа. У подальшому, право вимоги за вказаним договором позики було двічі відступлено: 21 грудня 2021 року - від ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» (Договір факторингу № 2112), а 31 березня 2023 року - від ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» до ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» (позивач) на підставі Договору факторингу №310323-ФМ, що підтверджується відповідними витягами з Реєстру прав вимог. Таким чином, позивач є належним кредитором відповідача. Відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за Договором позики, не здійснивши жодного платежу в рахунок його погашення. Згідно з пунктом 6.7. Правил надання грошових коштів у позику на умовах ануїтету, у разі невнесення чергового платежу строк договору автоматично пролонговується, а на прострочену частину позики нараховується процентна ставка, передбачена Договором, за кожний день понадстрокового користування, але не більше 90 календарних днів. Станом на 07 березня 2025 року заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача, складає 33 178,40 грн., що підтверджується доданим розрахунком, і включає 15 000 грн. заборгованості за основною сумою боргу та 18 178,40 грн. заборгованості за відсотками Також, крім судового збору, позивач просить стягнути з відповідача витрати на отриману професійну правничу допомогу в розмірі 3 500 грн., понесення яких підтверджується договором про надання правничої допомоги № 01-11/24 від 01.11.2024 року, актом, іншими доказами. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ ТА РІШЕННЯ У СПРАВІ, ПОЗИЦІЇ СТОРІН. Ухвалою Володимирського міського суду Волинської області від 07 квітня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд її постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання, призначене на 06 травня 2025 року. Ухвалою Володимирського міського суду Волинської області від 06 травня 2025 року задоволено клопотання позивача, витребувано у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» інформацію про належність відповідачу картки № [NUMBER] та виписку по рахунку за період з 29 липня до 01 серпня 2021 року. Наступне судове засідання призначено на 27 травня 2025 року. 08 травня 2025 року представником позивача надано суду заяву про розгляд справи без його участі. 19 травня 2025 року АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» повідомив суд про наявність перешкод у наданні витребуваної інформації. 27 травня 2025 року суд задовольнив клопотання представника відповідача - адвоката Шелудько О.О., розгляд справи відкладено на 19 червня 2025 року. 04 червня 2025 року представником відповідача - адвокатом Шелудько О.О. до суду подано відзив. Позиція відповідача за відзивом. Відповідач вважає позовні вимоги ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі, що ґрунтується на наступних обставинах: 1. недоведеність факту видачі коштів та розміру боргу. Відповідач ствердив, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту видачі (перерахування) первісним кредитором коштів відповідачу. Згідно з ЦК України та сталою практикою Верховного Суду (зокрема, справи №755/2284/16-ц, №755/18920/18), доказом надання кредиту є виключно первинні бухгалтерські документи (як-от виписка з рахунку клієнта). Надані позивачем довідки, зведені таблиці та платіжна інструкція з неповним номером картки не є первинними документами і не підтверджують належність картки саме відповідачу. Розрахунок заборгованості, складений кредитором, є лише односторонньою калькуляцією і не має доказової сили без підтвердження первинною документацією. Таким чином, факт наявності та розмір заборгованості є недоведеними. 2. порушення принципу змагальності та неналежність доказів. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, тягар доказування обставин позову повністю лежить на позивачеві. Позивач, не надавши первинні докази разом із позовом (ч. 2 ст. 83 ЦПК), звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів у банку. Задоволення цього клопотання судом порушує принцип змагальності, оскільки суд не повинен збирати докази для позивача, який сам зобов`язаний був їх подати. Це призводить до порушення процесуальних прав відповідача. 3. неналежність позивача як кредитора (недоведеність цесії). Позивач не довів належний перехід права вимоги за кредитним договором на кожному етапі факторингу. Відповідно до ст. 517 ЦК України, при відступленні права вимоги первісний кредитор зобов`язаний передати новому кредитору всі документи, які засвідчують права, включаючи докази видачі кредиту. Проте: як вбачається з Договору факторингу №2112, первісний кредитор (ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ») не передав наступному фактору первинні документи (виписки, платіжні доручення); надані позивачем «Реєстри прав вимоги» (як докази обох цесій) є лише суб`єктивними довідками/листами позивача, а не належними копіями оригінальних реєстрів, які б підтверджували дійсність та обсяг відступленої вимоги. Оскільки на першому етапі належним чином не доведено дійсність відступленої вимоги та факт передачі всієї документації, подальше відступлення права до ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» (позивач) також є недоведеним. Отже, позивач є неналежною стороною у справі та не набув права вимагати сплати заборгованості. На думку сторони відповідача, позивачем не доведено жодної з ключових обставин, на яких ґрунтується позов, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Відповідач також просив стягнути з позивача понесені та очікувані витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 14 000 грн. 04 червня 2025 року ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача про участь в судовому засіданні 18 червня 2025 року в режимі відеоконференції. 07 червня 2025 року представником позивача повторно надано суду заяву про розгляд справи без його участі. 10 червня 2025 року представником позивача надано суду відповідь на відзив. Позиція позивача щодо відзиву. Позивач заперечив доводи відповідача, зазначив, що факт перерахування коштів підтверджений електронною платіжною інструкцією, довідкою платіжної системи та листом позикодавця, які відповідно до Постанови НБУ №705 мають статус первинних документів. Також позивач вказав, що відповідач, застосовуючи концепцію «негативного доказування», не надав виписки зі свого рахунку на спростування надходження коштів, хоча має до них повний доступ. Наполягав на належному переході права вимоги, що підтверджується актами прийому-передачі реєстру заборгованостей та доказами оплати за договорами факторингу. Крім того, позивач просив відмовити у стягненні витрат відповідача на правничу допомогу як завищених та недоведених фактичною оплатою. 18 червня 2025 року судом задоволено клопотання представника відповідача, розгляд справи відкладено на 02 липня 2025 року. 20 червня 2025 року від представника позивача повторно надійшла заява про розгляд справи без його участі. 02 липня 2025 року розгляд справи відкладено на 19 серпня 2025 року з підстав, передбачених п.п.1 та 4 ч.2 ст.223 ЦПК України. 05 серпня 2025 року на адресу суду надійшла витребувана у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» інформація щодо належності відповідачу [PERSON] картки № [NUMBER] та надано виписку по рахунку про рух коштів за період 29 липня - 01 серпня 2021 року. 19 серпня 2025 року представником відповідача - адвокатом Шелудько О.О. до суду подано додаткові пояснення. Суть додаткових пояснень відповідача. Відповідач не погодився із доводами позивача, викладеними у відповіді на відзив, та вважає позовні вимоги необґрунтованими з огляду на таке: 1. щодо дійсності укладення кредитного договору. Відповідач зазначив, що позивач не довів факту укладення кредитного договору в електронній формі. За приписами Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір вважається укладеним лише у разі підтвердження волевиявлення сторін шляхом використання електронного підпису, у тому числі одноразового ідентифікатора. Позивач посилається на підписання договору одноразовим ідентифікатором «[NUMBER]», направленим на електронну пошту відповідача, проте жодних доказів фактичного надсилання, отримання чи використання цього ідентифікатора, а також підтверджень входу відповідача до інформаційної системи кредитора не надав. В матеріалах справи відсутні технічні підтвердження електронного підписання чи ідентифікації користувача. Долучений до позову договір містить лише текстову форму без електронних підписів сторін та не містить ознак акцепту відповідача. Отже, надані документи не є належним доказом укладення договору, оскільки не підтверджують волевиявлення відповідача. Крім того, позивач додав до позову «Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ», однак відповідач не підписував ці правила, тому вони не можуть вважатися частиною договору. Відсутність підтвердження, що саме ці правила діяли на момент укладення угоди, виключає їх правову значимість. 2. щодо доказів фактичного надання кредитних коштів. Відповідач зазначає, що позивач не подав жодного належного доказу фактичного перерахування грошових коштів у розмірі 15000 грн на його рахунок. Подана платіжна інструкція не містить обов`язкових реквізитів - номера банку, підписів уповноважених осіб, печатки, повного номера рахунку тощо. Також у матеріалах відсутній договір між первісним кредитором і ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС», на який посилається позивач як на підставу переказу коштів. Надані листи і таблиці від фінансових компаній не є первинними бухгалтерськими документами, а тому не підтверджують факт видачі кредиту. Відповідь АТ «Універсал Банк» від 14 липня 2025 року свідчить, що за рахунком відповідача відсутні надходження коштів у зазначеній сумі у відповідний період (з 29 липня по 01 серпня 2021). На думку відповідача, лише первинні бухгалтерські документи - банківські виписки, касові ордери тощо - могли б підтвердити факт передання коштів, але таких доказів позивач не надав. 3. щодо неналежності розрахунку заборгованості. Поданий позивачем розрахунок заборгованості не підтверджений первинними документами і є внутрішнім документом фінансової установи, що не має самостійної доказової сили. Відповідач посилається на усталену судову практику Верховного Суду (зокрема, постанови від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15-ц, від 31 липня 2019 року у справі № 553/1325/14-ц, від 17 грудня 2021 у справі №278/2177/15-ц, тощо), відповідно до якої розрахунок заборгованості не є належним доказом існування боргу без підтвердження первинними документами. 4. щодо правомірності відступлення права вимоги. Відповідач вважає, що позивач є неналежною стороною у справі, оскільки право вимоги за договором №75926718 до нього не перейшло належним чином. Позивач посилається на два договори факторингу - №2112 від 21 грудня 2021 року та №310323-ФМ від 31 березня 2023 року. Втім, надані до них реєстри боржників не є доказами існування реальних зобов`язань, оскільки не містять первинних документів, що підтверджують перехід права вимоги. У матеріалах справи відсутнє також підтвердження передачі первинних документів новому кредитору чи повідомлення боржника про відступлення права вимоги. Таким чином, фактичного переходу прав від первісного кредитора до позивача не доведено. Відповідач посилається на практику Верховного Суду (зокрема постанови ВП ВС від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21), згідно з якою права кредитора можуть бути відступлені лише щодо існуючої, дійсної вимоги, підтвердженої належними доказами. У даному випадку факт існування такого зобов`язання не підтверджено. Отже, відповідач вважає, що позивач: не довів факту укладення кредитного договору належним чином; не надав доказів фактичного перерахування коштів; не підтвердив достовірність розрахунку заборгованості; не довів законності відступлення права вимоги, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Ухвалою Володимирського міського суду Волинської області 19 серпня 2025 року розгляд справи відкладено на 02 вересня 2025 року, визнано обов?язковою явку представника позивача в судове засідання з підстав з?ясування суперечностей між поданими доказами та позовними вимогами. Судом встановлено, що позов обґрунтовано наявністю заборгованості відповідача за договором позики № 75926718 від 29 липня 2021 року, в той час як до справи долучено договір позики № 75926718 від 28 липня 2021 року. Мотиви позову та відповіді на відзив позивача обґрунтовуються письмовими доказами (копією електронної платіжної інструкції, довідкою, що підтверджує перерахування коштів за платіжною інструкцією, листом позикодавця, тощо) - усі від 29 липня 2021 року, в той час як до матеріалів справи долучені документи, про підтвердження даної операції від 28 липня 2021 року. Ухвалою суду від 06 травня 2025 року задоволено клопотання позивача та витребувано у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» інформацію про належність відповідачу карткового рахунку та виписки по ньому за період з 29 липня до 01 серпня 2021 року. Позовні вимоги заявленого позову стосуються лише договору позики № 75926718. Із врахуванням вищеописаних обставин справи та принципу диспозитивності, суд позбавлений можливості самостійно оцінити тотожність та вірність заявлених позовних вимог, відповідно також належність наданих позивачем в їх обґрунтування доказів. 28 серпня 2025 року від представника позивача в адресу суду надано заяву про уточнення позовних вимог, зазначено, що позивачем помилково при написанні позову було зазначено дату укладання договору позики 29 липня 2021 року, долучено до справи позовну заяву в новій редакції та повторне клопотання про витребування доказів. Ухвалою Володимирського міського суду від 02 вересня 2025 року клопотання представника позивача задоволено, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву від 28 серпня 2025 року, розгляд справи постановлено продовжити із її врахуванням, зобов?язано АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» додатково надати виписку по рахунку відповідача за 28 липня 2021 року. Розгляд справи відкладено на 30 вересня 2025 року. 04 вересня 2025 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без його участі. 26 вересня 2025 року до суду надійшла від АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» додатково витребувана інформація. 30 вересня 2025 року судом задоволено клопотання представника відповідача, відкладено розгляд справи на 22 жовтня 2025 року. 01 жовтня 2025 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без його участі. 06 жовтня 2025 року представником позивача подано до суду також додаткові пояснення, за змістом яких він просив позов задовольнити у зв?язку із підтвердженням АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» факту належності відповідачу картки та рахунку, на який первісним кредитором 28 липня 2021 року о 23 годині 42 хвилин було перераховано 15 000 гривень, вчергове справу просив слухати без участі представника. 22 жовтня 2025 року представник відповідача також подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, у позові просила відмовити з підстав, викладених раніше. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ ЗА ДОКАЗАМИ СТОРІН. 28 липня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики (ануїтет) № 75926718, укладений у дистанційній електронній формі із застосуванням інформаційно-телекомунікаційної системи та підписаний шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» (п. 12 договору) (зворот а.с.10). Згідно з п. 1 договору, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти (позику) без забезпечення на погоджений строк (строк позики) шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника на умовах строковості, зворотності та платності. Позичальник, у свою чергу, зобов`язується повернути отримані кошти та сплачувати проценти відповідно до умов договору, додатків до нього та Правил. Відповідно до п. 2.1-2.3 договору, сума позики становить 15 000 грн, строк позики - 64 дні, базова процентна ставка - 1,6 % на день (фіксована), а орієнтовна реальна річна процентна ставка визначена у розмірі 20 975,8 %, при цьому орієнтовна загальна вартість позики становить 25 678,40 грн. Також пунктом 2.3 договору визначено процентну ставку у розмірі 2,7% в день за понадстрокове користування кредитом, проте також погоджено, що вона не застосовується в період карантину. Проценти за користування позикою нараховуються на залишок суми позики за кожен день фактичного користування, включаючи дні отримання і повернення коштів (п. 4 договору). Згідно з графіком платежів, наведеним у п. 2 договору, позичальник повинен був здійснити чотири рівних платежі по 6 419,60 грн кожен - 12.08.2021, 28.08.2021, 13.09.2021 та 29.09.2021 року. Оплата здійснюється шляхом перерахування коштів на рахунок позикодавця - IBAN [NUMBER] в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» (МФО 322001) - або через особистий кабінет на сайті MyCredit чи термінали самообслуговування, причому моментом виконання зобов`язання вважається зарахування коштів на банківський рахунок позикодавця (п. 2 договору). Відповідно до п. 5.1-5.2 договору, позичальник підтвердив, що ознайомився з умовами надання грошових коштів, правилами кредитування, програмами лояльності та акціями, розміщеними на офіційному веб-сайті позикодавця (https://mycredit.ua/ua/documents-license/). Згідно з п. 15 договору, позичальник несе повну відповідальність перед позикодавцем за належне виконання зобов`язань, повернення позики та сплату процентів усім своїм майном. Пунктом 17 договору встановлено, що Правила надання грошових коштів у позику є невід`ємною частиною цього договору. У пункті 18 договору позичальник надав свої реквізити для ідентифікації особи для отримання позики: « [PERSON] , [INFO] , ІПН: [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] , телефон [NUMBER] , електронна пошта [INFO] , рахунок [NUMBER] . Додатком 1 до договору позики № 75926718 від 28 липня 2021 року є таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с.11). Вказаний договір позики та додаток 1 до нього підписані позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором «[NUMBER]», про що також свідчить довідка про ідентифікацію ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (зворот а.с.22). До позовної заяви також додано Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (позика на умовах ануїтету), затверджені директором ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» наказом №14/05/2021 від 14.05.2021 (а.с.12-22). Відповідно до п.1.3 Правил надання грошових коштів у позику, вони є невід?ємною частиною договору позики, що укладається між товариством та позичальником. Згідно п.6.7 Правил надання грошових коштів у позику, уразі невнесення чергового ануїтетного платежу, до складу якого входить частина позики, позичальнику на таку частину позики нараховується процентна ставка у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування позикою (або її частиною), починаючи з першого дня такого понадстрокового користування та закінчуючи днем сплати такого ануїтетного платежу, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів по кожному подібному ануїтетному платежу. Після оплати ануїтетного платежу та процентів, нарахованих за понадстрокове користування позикою (або її частиною), подальше повернення позики здійснюється згідно з Графіком платежів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування. Того ж дня, 28 липня 2021 року, на виконання пункту 1 договору позики, ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» надало відповідачу грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн. шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок № [NUMBER] за посередництвом платіжної установи ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС», що підтверджується електронною платіжною інструкцією №b6448582-e4da-4406-9faa-7215dd0a8d9f (а.с.7) та довідкою ТОВ «ФК ФІНЕКСПРЕС» від 10 лютого 2025 року (зворот а.с.23). Згідно інформації, отриманої на підставі ухвали суду про витребування доказів від 06 травня 2025 року (лист АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» № 9124-Л від 14 липня 2025 року) на ім?я [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), що відповідає реквізитам відповідача, банком було емітовано платіжну картку № [NUMBER] (а.с.149). Долучена до повідомлення банку довідка про рух коштів містить також інші персональні дані відповідача: дата народження [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] (а.с.150). Згідно інформації, отриманої додатково на підставі ухвали суду про витребування доказів від 02 вересня 2025 року (лист АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» № 14038-Л від 12 вересня 2025 року) підтверджено факт зарахування на рахунок відповідача 28 липня 2025 року о 23:42:14 год. суми у розмірі 15 000 гривень (а.с.203). Згідно наданого ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» розрахунку заборгованості за договором № 75926718 від 28 липня 2025 року сума заборгованості [PERSON] станом на 21 грудня 2021 року становить 15000 гривень тіла кредиту та 18178 гривень нарахованих процентів. При цьому проценти по тілу кредиту нараховувались за ставкою 1,6% в день, що становить 240 гривень, починаючи з 29 липня 2021 року до 11 жовтня 2021 року включно, що становить 74 календарних днів, та за 12 жовтня 2021 року нараховано 178 гривень 40 копійок процентів. Тобто, первісним кредитором проведене нарахування процентів за 75 днів користування кредитом (а.с.56-57). 21 грудня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» укладений договір факторингу № 2112, за умовами якого фактор передає грошові кошти, що дорівнюють ціні продажу, в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає факторові права вимоги до боржників, зазначених в реєстрі заборгованостей (додаток 1 до цього договору), в розмірі портфеля заборгованості. Сторони погодили, що до фактора переходять всі права грошової вимоги, які належали клієнту за кредитними договорами (право вимоги) (а.с.27-34). Факт виконання договору факторингу підтверджено у справі підписаними сторонами: актом прийому-передачі реєстру заборгованостей до договору факторингу № 2112 від 21 грудня 2021 року (зворот а.с.33), актом прийому-передачі інформації згідно реєстру заборгованості в електронному вигляді за договором факторингу № 2112 від 21 грудня 2021 року (зворот а.с.34), реєстром прав вимог № 4 до договору факторингу № 2112 від 21 грудня 2021 року (зворот а.с.35), актом звірки взаємних розрахунків за період грудень 2021 року - грудень 2023 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» за договором факторингу № 2112 від 21 грудня 2021 року (зворот а.с.36). Згідно п.9409 реєстру прав вимог № 4 до договору факторингу № 2112 від 21 грудня 2021 року заборгованість [PERSON] , ІПН [NUMBER] , за договором № 75926718 від 28 липня 2021 року, цифровий ідентифікатор «[NUMBER]» від 28 липня 2021 року, маска картки: [NUMBER] , електронна пошта: [INFO] , складає 15000,00 гривень тіла кредиту та 18178,40 гривень нарахованих процентів, а всього 33178,40 гривень за 130 днів прострочення (а.с.35-36). 31 березня 2023 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» уклали договір факторингу № 310323-ФМ, за умовами якого фактор передає грошові кошти, що дорівнюють ціні продажу, в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає факторові права вимоги до боржників, зазначених в реєстрі заборгованостей (додаток 1 до цього договору), в розмірі портфеля заборгованості. Сторони погодили, що до фактора переходять всі права грошової вимоги, які належали клієнту за кредитними договорами (право вимоги) (а.с.37-41). Виконання договору факторингу № 310323-ФМ від 31 березня 2023 року підтверджено у справі, актом прийому-передачі реєстру заборгованостей до договору факторингу № 310323-ФМ від 31 березня 2023 року (а.с.44), актом прийому-передачі інформації згідно реєстру заборгованостей в електронному вигляді за договором факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року (а.с.45), реєстром боржників до договору факторингу № 310323-ФМ від 31 березня 2023 року (а.с.46-47), актом звірки взаєморозрахунків за період з 31.03.2023 по 31.10.2024 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» по договору факторингу № 310323-ФМ від 31 березня 2023 року (зворот а.с.45). Згідно п.9390 реєстру боржників до договору № 310323-ФМ від 31 березня 2023 року заборгованість [PERSON] , ІПН [NUMBER] , за договором № 75926718 від 28 липня 2021 року, цифровий ідентифікатор «[NUMBER]» від 28 липня 2021 року, маска картки: [NUMBER] , електронна пошта: [INFO] , складає 15000,00 гривень тіла кредиту та 18178,40 гривень нарахованих процентів, а всього 33178,40 гривень (зворот а.с.46). Наданим розрахунком суми заборгованості [PERSON] за договором № 75926718 стверджується, що нарахування процентів відповідачу за користування позикою в період з 20 грудня 2021 року по 07 березня 2025 року не здійснювалось, сума заборгованості, яка була нарахована первісним кредитором у розмірі 33 178, 40 гривень є сталою (а.с.6). МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА. В частині доведення дійсності укладеного правочину. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). У ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору. Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України. За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Зі змісту договору позики № 75926718 від 28 липня 2021 року, укладеного між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] вбачається, що у відповідності до вимог частини 1 статті 638 ЦК України між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатору, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства. Оскільки договір позики укладений на сайті позикодавця та [PERSON] підписав його одноразовим ідентифікатором «[NUMBER]», то без отримання повідомлення з відповідним ідентифікатором та без здійснення входу на сайті товариства, такий договір не був би укладений. Зазначене відповідає висновкам, що викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21). Договір містить реєстраційний номер облікової картки платника податків [PERSON] , його дату народження, адресу проживання, номер паспорта, номер телефону. Усі зазначені у договорі персональні дані позичальника протягом розгляду справи верифіковані судом як персональні дані відповідача, є абсолютно ідентичними. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» ці правочини вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюються до договору, укладеного у письмовій формі. В той же час факт підписання договору позики відповідачем у електронній формі одноразовим цифровим ідентифікатором «[NUMBER]» прирівнюється до цифрового підпису, є доказом ідентифікації позичальника, підтверджує волевиявлення відповідача на укладення правочину та свідчить про акцепт ним погоджених умов договору, в тому числі в частині ознайомлення та прийняття умов Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (позика на умовах ануїтету), затверджених директором ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» наказом №14/05/2021 від 14 травня 2021 року, оскільки вони є невід?ємною частиною даного договору. За даних обставин суд приходить до висновку про підтвердження позивачем належними доказами факту укладення 28 липня 2021 року у електронній формі договору позики (Ануїтет) № 75926718 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), вільності волевиявлення відповідача на його укладення та прийняття (акцепт) відповідачем умов даного договору, отже доводи сторони відповідача в цій частині є безпідставними. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стороною відповідача не надано суду доказів визнання недійсним договору позики (ануїтет) № 75926718 від 28 липня 2021 року, а ознак недійсності цього правочину в силу закону (нікчемності) суд не вбачає. В частині доведення отримання відповідачем позики. За змістом статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами договору позики та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості. Суд, дослідивши надані позивачем докази, вважає, що позивачем беззаперечно доведено як факт укладення первісним кредитором ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» із відповідачем [PERSON] договору позики №75926718 від 28 липня 2021 року, так і виконання позикодавцем своїх зобов?язань за даним договором. Так, факт виконання пункту 1 договору позики ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» в частині надання відповідачу грошових коштів у розмірі 15 000,00 грн. шляхом їх перерахування 28 липня 2021 року о 23:42:14 год. на банківський картковий рахунок № [NUMBER] за посередництвом платіжної установи ТОВ «ФК ФІНЕКСПРЕС» підтверджений у справі належними та допустимими доказами, а саме: 1. електронною платіжною інструкцією №b6448582-e4da-4406-9faa-7215dd0a8d9f (а.с.7); 2. довідкою ТОВ «ФК ФІНЕКСПРЕС» від 10 лютого 2025 року (зворот а.с.23); 3. інформацією, що міститься у отриманому на підставі ухвали суду про витребування доказів від 06 травня 2025 року листі АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» № 9124-Л від 14.07.2025 (а.с.150); 4. інформацією, що міститься у отриманому на підставі ухвали суду про витребування доказів від 02 вересня 2025 року лист АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» № 14038-Л від 12.09.2025 (а.с.203). Факт зарахування коштів 28 липня 2021 року у сумі 15 000 гривень на банківський рахунок відповідача до моменту отримання ним позовної заяви у цій справі не оспорювався, підставність набуття відповідачем коштів та під сумнів не ставилась. Довідка про рух коштів по картці № [NUMBER] надана АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» за період 29-31 липня 2025 року є доказом того, що відповідач користувався коштами, отриманими у позику за договором позики № 75926718 від 28 липня 2021 року (а.с.150). Вказана обставина також приймається судом як доказ дійсності волевиявлення відповідача на укладення договору позики, прийняття ним умов цього правочину та отримання коштів у позику. Доказів того, що банківська картка з номером № [NUMBER] , зазначена у договорі позики №75926718 від 28 липня 2021 року та повідомленнях АТ «УНІВЕСАЛ БАНК» не належить відповідачу та на неї не було перераховано кредитні кошти за договором, [PERSON] та його представником до суду не надано, а в силу положень, передбачених ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При дослідженні цієї обставини, судом також враховується принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом», який полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц). Отже, суд безсумнівно також прийшов до висновку про безпідставність доводів сторони відповідача в частині недоказаності факту отримання ним позики. В частині доведення обов?язку відповідача повернути позику. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За основоположними вимогами статті 629 ЦК України, договір є обов?язковим для виконання сторонами. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, що закріплено вимогами ст. 611 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що визначено положеннями ст. 599 ЦК України Оскільки факт отримання коштів відповідачем доведено, відповідно до статей 526 та 1049 ЦК України, на [PERSON] покладено безумовний обов`язок повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором (п. 1, п. 2 договору). Згідно з графіком платежів (п. 2 договору), відповідач повинен був здійснювати погашення, починаючи з 12 серпня 2021 року. Однак, доказів належного виконання свого зобов`язання та повного повернення тіла позики відповідачем суду не надано. Більше того, розрахунком заборгованості, наданим первісним кредитором ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» станом на 21 грудня 2021 року, підтверджується, що сума тіла кредиту, що підлягає поверненню, становить 15 000,00 гривень (а.с.56-57), що свідчить про те, що відповідач протягом строку дії договору позики заборгованість не погашав. Ця обставина, як і наступні реєстри, підтверджує, що борг за тілом позики залишився непогашеним. Доказів протилежного суду не надано. Таким чином, має місце порушення зобов`язання (невиконання), передбачене статтею 610 ЦК України. Доводи сторони відповідача щодо недоведеності факту отримання ним позики суд відхиляє, оскільки вони спростовані наявними у справі письмовими доказами, які підтверджують як укладення договору, так і фактичне зарахування коштів на його персональний рахунок (а.с.7, а.с.203). З огляду на обов`язковість договору для виконання (ст. 629 ЦК України) та доведеність факту невиконання, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 15 000 грн. Щодо нарахування та стягнення процентів. Відповідно до положень ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Оскільки фінансова установа надала кошти фізичній особі (споживачу) на платній і строковій основі, правовідносини регулюються як загальними положеннями про позику (основний обов`язок повернути гроші), так і спеціальними нормами законодавства про споживче кредитування. Це означає, що, умови нарахування процентів, штрафних санкцій та порядок інформування позичальника мають відповідати вимогам законодавства про споживчий кредит. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частинами 1-3 ст. 10561 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. В постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц (провадження № 61-2973св22) зазначено, що договір, як приватно правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 (провадження № 61-19719св21) зроблено висновок, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення «contra proferentem». «Contra proferentem» (лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem») - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» («no individually negotiated»), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін». Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань. Отже, при стягненні заявленої позивачем заборгованості за нарахованими процентами необхідно ґрунтуватися на чітко обумовлених між контрагентами кредитних договорів умовах, якими визначено ціну кредиту і строк кредитування саме у 64 днів відповідно, а не завуальованими умовами, які дозволяють кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму вартості кредиту. Такий механізм не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути позику, сплатити проценти позикодацю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатків до нього та Правилах, тобто позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів та сплатити плату (проценти) від суми позики протягом строку позики згідно Графіка платежів або достроково (пункт 1 договору позики № 75925718). Судом встановлено, що п. 2.2 договору № 75925718 визначено строк надання позики - 64 днів. Пунктом 2.3 зазначеного кредитного договору встановлено, що за користування кредитом клієнт сплачує товариству 1,6 % на день. Тип процентної ставки - фіксована. Згідно пункту 2.3 Договору передбачено, що сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з Графіком розрахунків, останній день дати платежу є 29 вересня 2021 року (64 дні). Пункт 2.3 договору передбачає розмір процентної ставки - 2,7% за прострочення користування позикою, яка не застосовується в період карантину. Загальновідомим є факт, який не потребує доведення, що карантин був запроваджений в Україні у період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року, тобто в період виниклих правовідносин за умовами даного договору процентна ставка 2,7% в день, що обумовлювала можливість її нарахування в разі прострочення ануїтентного платежу, не могла бути застосованою. Доводи позивача про автоматичну пролонгацію договору з підстав застосування до даних правовідносин п.6.7 Правил надання грошових коштів у позику, затверджених директором ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» наказом №14/05/2021 від 14 травня 2021 року, суперечать умовам договору, оскільки не стосуються пролонгації строку позики, а стосуються можливості нарахування спеціальної процентної ставки - 2,7% в разі прострочення ануїтентного платежу у строк не більше 90 календарних днів. Оскільки договір чітко визначив строк кредитування (64 дні) та встановив фіксовану ставку (1,6% на день) саме за користування кредитом (як плату), а умова про 2,7% за прострочення була скасована через дію карантину, то проценти за період після 29 вересня 2021 року (дати закінчення 64 днів) не можуть вважатися процентами за правомірне користування і не можуть нараховуватися у розмірі 1,6% на день, оскільки це виходить за межі узгодженого строку. Таке розширене тлумачення умов договору позивачем, що призводить до нарахування непропорційно великої вартості кредиту поза межами узгодженого строку, є неприйнятним, оскільки порушує обґрунтовані очікування споживача і суперечить принципам захисту прав споживачів (ч. 4 ст. 42 Конституції України). Таким чином, принцип contra proferentem застосовується судом для обмеження нарахування процентів суто межами строку кредитування. Відтак, нарахування передбачених договором процентів можливе лише до 29 вересня 2021 року. Враховуючи правові позиції Верховного Суду, суд вважає, що право первісного кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припинилося після спливу визначеного договором строку надання кредиту, тобто після 29 вересня 2021 року, а тому з 30 вересня 2021 року первісний кредитор не мав права нараховувати передбачені договором проценти за договором позики, а мав право на захист свого порушеного права відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, але таких вимог не заявляв, тому суд вирішує справу в межах заявлених позовних вимог. За таких обставин, з урахуванням викладеного, суд вважає, що з відповідача підлягають до стягнення відсотки за вказаним кредитним договором у розмірі 15 360 грн. за період з 28 липня 2021 року по 29 вересня 2021 року: 15360 грн. (сума кредиту) х 1,6 % (процентна ставка) = 240 грн. х 64 днів (строк кредитування) = 15360 грн. Нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам Цивільного кодексу України та умовам договору. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню в користь ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» заборгованість за кредитним договором № 75926718 від 28 липня 2021 року в розмірі 30 360 гривень, яка складається з заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 15 000 грн., заборгованості за відсотками 15 360 грн. В частині доведення правомірності відступлення права вимоги. Вимогами ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Правилами ст. 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням, як це визначено положеннями ст. 516 ЦК України. Правилами ст. 517 ЦК України закріплено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). На підставі всебічного та повного дослідження матеріалів справи, суд доходить висновку про повну доведеність позивачем (ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ») правомірності набуття права вимоги за договором позики № 75926718 від 28 липня 2021 року, що спростовує заперечення відповідача [PERSON] щодо неналежності позивача. Так, правовою підставою для відступлення вимоги є стаття 512 ЦК України, яка дозволяє заміну кредитора у зобов`язанні, але лише щодо існуючої та дійсної вимоги, як неодноразово зазначав Верховний Суд. Суд вважає, що існування такого зобов`язання у відповідача перед первісним кредитором ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» доведено: - фактом укладення Договору (28 липня 2021 року між сторонами було укладено договір позики (ануїтет) № 75926718 (зворот а.с.10), який відповідач підписав електронним підписом одноразовим ідентифікатором (п. 12 договору). Цей факт також підтверджується Довідкою про ідентифікацію (зворот а.с.22)). - фактом надання та отримання коштів (на виконання п. 1 договору, первісний кредитор перерахував відповідачу грошові кошти в розмірі 15 000,00 грн.. Цей факт підтверджується Електронною платіжною інструкцією №b6448582-e4da-4406-9faa-7215dd0a8d9f (а.с.7) та Довідкою ТОВ «ФК ФІНЕКСПРЕС» від 10 лютого 2025 року (зворот а.с.23). - фактом зарахування коштів (Факт зарахування 15 000,00 грн. саме на рахунок відповідача № [NUMBER] , ідентифікованого за ІПН [NUMBER] , повністю підтверджений інформацією від платіжної установи АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» (листи № 9124-Л від 14.07.2025 - а.с.150 та № 14038-Л від 12.09.2025 - а.с.203). - реальності заборгованості - фактом непогашення боргу, підтверджений розрахуноком заборгованості первісного кредитора станом на 21 грудня 2021 року (а.с.56-57), який чітко засвідчує, що сума тіла кредиту, що підлягає поверненню, становить 15000 гривень, що свідчить про існування заборгованості на момент відступлення. Наявність у позивача всіх цих первинних документів (договір, платіжні докази та розрахунок) доводить, що зобов`язання було реальним, дійсним і підтвердженим на момент його відступлення. Перехід права вимоги до позивача ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» здійснено відповідно до статей 1077-1087 ЦК України шляхом послідовних договорів факторингу, що охоплюють спірне зобов`язання, оскільки до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу (ст. 514 ЦК України). Зокрема, щодо першого факторингу (перехід права вимоги від ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» до ТОВ «ФК УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ») підтверджений у справі: фактом відступлення права вимоги, який доводиться Договором факторингу № 2112 від 21 грудня 2021 року (а.с.27-34); фактом передачі боргу [PERSON] , який доводиться Реєстром прав вимог № 4 до договору факторингу № 2112 (зворот а.с.35-36), де під пунктом 9409 чітко вказані всі ідентифікаційні дані відповідача (ПІН 3502713011, договір № 75926718, маска картки, сума тіла кредиту 15 000,00 грн); фактом виконання договору, який доведений Актом прийому-передачі реєстру заборгованостей та Актом прийому-передачі інформації в електронному вигляді (зворот а.с.33, зворот а.с.34). Другий факторинг (перехід права вимоги від ТОВ «ФК УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» до позивача ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ») підтверджений у справі: фактом відступлення, який доведений Договором факторингу № 310323-ФМ від 31 березня 2023 року (а.с.37-41); фактом переходу боргу до позивача, що доводиться Реєстром боржників до договору № 310323-ФМ (зворот а.с.46), де під пунктом 9390 так само зазначені всі дані відповідача та сума тіла кредиту 15 000,00 грн.; фактом виконання договору, що доведено Актом прийому-передачі реєстру заборгованостей та Актом звірки взаєморозрахунків (а.с.44, зворот а.с.45). Оскільки договір позики був укладений в електронній формі (на що вказує п. 12 договору) і передача боргового портфеля (відповідно до актів та реєстрів) відбувалася з використанням електронної форми передачі інформації, наявність у позивача ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» повного пакета електронних та письмових копій документів, які доводять як первинне зобов`язання, так і його включення до реєстрів відступлених вимог, підтверджує, що всі права грошової вимоги за договором № 75926718 перейшли до нього. Заперечення відповідача щодо ненадання «первинних документів» не можуть бути прийняті, оскільки позивач має у своєму розпорядженні всі докази існування боргу, і цього достатньо для доведення належності позивача. Таким чином, ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» є належним кредитором і має право вимагати стягнення боргу. Щодо права звернення позивача до суду та дотримання принципу змагальності. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На підставі положень ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. За положеннями ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За змістом ст.175 ЦПК України, юридичним актом звернення до суду у позовному провадженні для захисту свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання є позовна заява. Згідно ч.1 ст.177 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб; Частиною 3 ст.177 ЦПК України визначено, що у разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів тощо. Згідно ч.5 ст.177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). За положеннями ч.1 ст.84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Згідно ч.2 ст.83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Отже, незважаючи на те, що частина 5 статті 177 ЦПК України зобов`язує позивача додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, сам Кодекс передбачає механізм для випадків, коли самостійно надати певний доказ неможливо. У даній справі, позивачем витребовувалася інформація та довідки про рух коштів з банківського рахунку відповідача (АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК»). Така інформація є банківською таємницею і не може бути отримана позивачем самостійно без відповідного судового запиту, що й обумовлює неможливість її подання разом із позовом. Позивач подав клопотання про витребування доказів разом із позовною заявою. Таким чином, позивач дотримався встановленого законом строку для подання як наявних доказів, так і клопотання про витребування тих доказів, які він не міг отримати самостійно. Задоволення судом клопотання про витребування доказів не порушує принцип змагальності (ст. 12 ЦПК України), а навпаки, є реалізацією повноважень суду щодо сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Кодексом, як це встановлено пунктом 4 частини 5 статті 12 ЦПК України. Витребування судом доказів, які є банківською таємницею та які позивач не міг отримати самостійно, є саме таким випадком, передбаченим законом (ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Отже, дії позивача щодо подання клопотання про витребування доказів одночасно з поданням позовної заяви та подальше задоволення цього клопотання судом були законними, відповідали вимогам частини 1 статті 84 ЦПК України та не призводили до порушення принципу змагальності або процесуальних прав відповідача. Витребувані докази (інформація від АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» - а.с.149, а.с.203) є належними та допустимими і становлять частину доказової бази у справі. Згідно положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже стаття 263 ЦПК України вимагає, щоб рішення було ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Якісне та повне вирішення спору є запорукою того, що спір не виникне знову у тому ж вигляді. У сталій практиці Європейського суду з прав людини право на справедливий суд (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) тлумачиться, зокрема, як право на ефективний судовий захист, який повинен забезпечити остаточне вирішення спору (зокрема, принцип правової визначеності) і уникнути необхідності для особи нескінченно звертатися до суду. Процесуальні дії позивача, що полягають у поданні заяви про уточнення позовних вимог або позовної заяви в новій редакції, включно з виправленням технічної описки в даті договору, не порушують принцип змагальності, не змінювали позовних вимог, і є законними та необхідними для ефективного здійснення правосуддя у цій справі. Суд провів розгляд справи в межах заявлених первісних позовних вимог, що відповідає принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України). Подання позивачем повторного клопотання про витребування доказів також виникло внаслідок необхідності виправити технічну помилку. Задоволення судом такого клопотання повністю відповідає завданням цивільного судочинства, адже метою судового захисту є не формальна відмова у позові через описку, яка не впливає на доведений факт існування боргу (наприклад, факт зарахування 15 000 грн. на рахунок відповідача, підтверджений банківськими довідками), а ухвалення законного та обґрунтованого рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, як того вимагає стаття 263 ЦПК України. В той же час такі дії є запобіжником необхідності повторного звернення позивача до суду з тим самим спором, що прямо суперечить принципу правової визначеності та праву на ефективний судовий захист за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (у тлумаченні ЄСПЛ). Отже, доводи позивача в частині порушення принципу змагальності є також безпідставними. Щодо судових витрат. Згідно платіжної інструкції кредитового переказу коштів № 579933585.1 від 18 березня 2025 року при пред`явленні позову до суду через систему «Електронний суд» позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовних вимог у розмірі 2216, 62 грн.(30 360 грн. (задоволена позовна вимога х 2422, 40 грн. (сплачений судовий збір) / 33 178, 40 грн. (ціна позову) = 2216, 62 грн., що становить 91, 51 % від ціни позову. Крім зазначеного, у пред`явленому позові позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 3500 гривень. Так, судом встановлено, що 01 листопада 2024 року між ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» та адвокатом Ткаченко Юлією Олегівною укладено договір про надання правової допомоги № 01-11/24. Предметом договору є надання правничої допомоги, яка полягає у здійсненні адвокатом комплексу заходів, спрямованих на стягнення належної до сплати клієнту заборгованості боржників за договорами позики. Перелік боржників, щодо яких клієнт просить надати правничу допомогу зазначаються в акті приймання-передачі справ на надання правничої допомоги (додаток №1 до договору) (п. 1.3 договору). Умовами п. 4.1 договору про надання правової допомоги сторонами погоджено, що за надання правничої допомоги у відповідності до положень даного договору клієнт сплачує адвокату винагороду зокрема у такому розмірі: вивчення наявних у клієнта документів, проведення їх аналізу, визначення правової позиції/аналіз судової практики та збір документів/доказів по малозначних справах для формування позовної заяви (розмір винагороди адвоката становить 500 грн за одну справу (спрощене позовне провадження/малозначна справа)); підготовка/складання позовної заяву до боржника за договором позики у малозначній справі (розмір винагороди адвоката становить 3000 грн за одну справу (спрощене позовне провадження/малозначна справа)). Додатком №1 до договору про надання правничої допомоги № 01-11/24 від 01.11.2024 є підписаний ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» та адвокатом Ткаченко Ю.О. акт приймання - передачі справ на надання правничої допомоги, де у тому числі боржником вказаний відповідач [PERSON] . Додатком №2 до договору про надання правничої допомоги № 01-11/24 від 01.11.2024 є підписаний ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» та адвокатом Ткаченко Ю.О. акт приймання - передачі наданої правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги № 01-11/24 від 01.11.2024. Згідно з платіжною інструкцією кредитового переказу коштів №579933511.1 від 07.03.2025 ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» перерахувало на рахунок [PERSON] оплату згідно акту №8-П приймання наданої правничої допомоги від 13.12.2024 за договором про надання правничої допомоги №01-11/24 від 01.11.2024 без ПДВ у загальному розмірі 801 500 грн. У витягу з акту №8-П приймання-передачі наданої правничої допомоги за договором про надання правової допомоги № 01-11/24 від 01.11.2024 зазначено, що за період з 07.02.2024 по 07.03.2024 послуги з правничої допомоги надані адвокатом якісно і у повному обсязі, у тому числі стосовно боржника [PERSON] : вивчено наявні у клієнта документи, проведено їх аналіз, визначено правову позицію/аналіз судової практики та проведено збір документів/доказів по малозначних справах для формування позовної заяви (вартість послуги становить 500 грн), підготовлено/складено позовну заяву до боржника за договором позики у малозначній справі (вартість послуги становить 3000 грн). За змістом ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як це унормовано вимогами ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися, як це закріплено положеннями ч. 3 ст. 141 ЦПК України. За правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такої правової позиції щодо застосування норм права дотримується Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року, прийнятій у справі №552/2145/16-ц. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час, що унормовано вимогами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Вирішуючи питання щодо розміру суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Однак, за наявності заперечень учасника справи, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Визначаючи суму до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» (п. 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналогічного змісту висновків щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року, прийнятій у справі №826/1216/16, провадження № 11-562ас18, та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, прийнятій у справі №755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19. З огляду на викладене вище, можна дійти висновку, що ЦПК України унормовано такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Частинами 5-6 статті 137 ЦПК України визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, з підстав неспівмірності витрат та не виконав обов`язку доведення неспівмірності витрат. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частинах 4-5 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, відповідачем не надано. Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Таку позицію викладено в постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 907/357/16, від 18.12.2018 у справі №910/4881/18, від 08.04.2019 у справі № 922/619/18. Клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу від відповідача до суду не надходило. При вирішенні питання щодо суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в рахунок понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд керується таким. Так, за наслідками розгляду даної справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ». Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якими інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у повному обсязі у розмірі 3202, 69 гривень, що становить 91, 51% пропорційно задоволених позовних вимог. Заявлені витрати на правову допомогу відповідача суд при розрахунку не враховував, оскільки відповідачем не надано доказів їх здійснення. На підставі викладеного,

Outcome: partial