Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

У квітні 2025 року позивач за представництва адвоката Ковтуна В.В. через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС подала позов, пред`являючи вимоги до Акціонерного товариства «Українська залізниця» на предмет захисту свого права на своєчасну оплату праці та просила суд стягнути з відповідача на свою користь: середню заробітну плату за час знаходження у вимушеному прогулі у розмірі 102 554,80 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з грудня 2024 року по червень 2025 року у розмірі 34 102,56 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 24 464 грн., а також моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. Позов обґрунтовано тим, що наказом (розпорядженням) про переведення на іншу роботу у регіональній філії «Придніпровська залізниця» № НОН-861/ОС від 16 жовтня 2019 року позивач переведена у структурний підрозділ «Служба організації та проведення закупівель» (відділ запасних частин) на посаду інженер 2 категорії. Відповідно до п. 1 наказу про запровадження режиму простою працівників регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 72/Н від 25.02.2022 року, було введено режим простою з 24 лютого 2022 року для працівників підрозділів регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». Відповідно до п. 2.2 вищезазначеного Наказу № 72/Н від 25.02.2022 року нарахування оплати за час простою працівниками проводиться за 340 кодом «Оплата простоїв не з вини простою працівника (при довготривалих та цілозмінних простоях)» з розрахунку годинної тарифної ставки (посадового окладу) відповідно до п. 4.8.1 Положення про оплату праці працівників АТ «Укрзалізниця», затвердженого протокольним рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 21.12.2021 № Ц-56/143. Наказом № 76/Н від 15.03.2022 р. про внесення змін до наказу від 25.02.2022 р. № 76/Н «Про запровадження режиму простою працівників регіональної філії «Придніпровська залізниці» Акціонерного товариства «Українська залізниця» нарахування оплати працівникам за час простою з 24.02.2022 на весь період дій обставин правового режиму воєнного стану в Україні проводити за кодом 340 «Оплата простоїв не з вини працівника (при довготривалих та цілозмінних простоях)» з розрахунку двох третин тарифної ставки (посадового окладу, окладу), встановленої(го) працівнику». Відповідно до наказу (розпорядження) № НОН-2724/ОС від 17.12.2024 про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] звільнена у зв`язку з переведенням до філії «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця» за п. 5 ст. 36 КЗпП України. Починаючи з лютого 2022 року і до травня 2023 року [PERSON] регулярно виплачувалась заробітна плата з розрахунку двох третин тарифної ставки (посадового окладу, окладу). Натомість, згідно довідки про доходи № НХФ-23/6 від 06.03.2023 [PERSON] з червня 2023 року і до моменту звільнення, а саме 17.12.2024, заробітна плата не виплачувалась та загальна сума доходу за період з січня по грудень 2024 року без урахування аліментів становить 5 301,90 грн. У зв`язку з переведенням позивача на нову посаду на момент звільнення з роботи відокремленим підрозділом відповідача не проведений належний розрахунок з нею, зокрема позивачу перестали нараховувати та сплачувати заробітну плату за період простою з червня 2023 року по грудень 2023 року, з січня 2024 року по грудень 2024 року. Згідно розрахунку заробітної плати за грудень 2024 року позивачу нараховувалась компенсація за звільнення у розмірі 4 082,46 грн., а також за квітень 2023 року позивач отримала 6 789 грн., за травень 2023 року позивач отримала 3 837,26 грн. Враховуючи, що середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна подія, позивачем для розрахунку середнього заробітку взято заробітну плату за квітень та травень 2023 року і розраховано наступним чином: 6 789,00 грн. + 3 837,26 грн. = 10 626,26 грн.; 10 626,26 / 43 (робочі дні) = 247,12 грн. (середньоденна заробітна плата). Таким чином, з урахуванням вищевказаного розрахунку, відповідно до Постанови № 100, позивачем розрахована сума заборгованості по середній заробітній платі з червня 2023 року по грудень 2024 року, яка становить 102 554,80 грн. (247,12 грн. (середньоденна заробітна плата) х 415 днів (відпрацьованих днів) = 102 554,80 грн.). Також, розмір середньоденної заробітної плати, обчислений позивачем відповідно до положень порядку № 100 за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 19 грудня 2024 року по 19 червня 2025 року та становить 34 102,56 грн. Окрім цього, в обґрунтування позову зазначається, що у день звільнення позивач мала невикористані 90 днів відпустки, в тому числі 81 день за період з 20 лютого 2020 року по 19 березня 2023 року, 9 днів за період з 20 лютого 2023 року по 31 грудня 2023 року. Натомість, на момент звільнення позивачу не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 90 невикористаних днів у розмірі 24 464 грн. Позивач також зазначає, що на момент перебування у простої єдиним джерелом її доходів була офіційна заробітна плата за основним місцем роботи, інших доходів позивач не мала, та в результаті затримки з виплати заробітної плати, у тому числі при звільненні, позивач понесла моральні страждання, що виразились у неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило її, що є моральною шкодою. З урахуванням невиплачених сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань, позивач визначає моральну шкоду в розмірі 20 000 грн., що, на думку позивача, є достатнім для сприйняття відновлення порушених прав позивача. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 29 квітня 2025 року, після усунення недоліків позовної заяви, з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів. 13 червня 2025 року представником АТ «Українська залізниця» в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС подано відзив на позовну заяву, в якій АТ «Українська залізниця» позов не визнало повністю, навівши на спростування доводів позовної заяви наступні аргументи. Так, наказом про переведення на іншу роботу у регіональній філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» № НОК-861/ОС від 16.10.2019 [PERSON] була переведена у структурний підрозділ «Служба організації та проведення закупівель» на посаду інженер 1 категорії. Згідно наказу № НОК-2724 від 17 грудня 2024 року позивач звільнена у зв`язку з переведенням до філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Українська залізниця» за ст. 36 КЗпП України. Наказом від 25.02.2022 №72/н було запроваджено режим простою з 24.02.2022 для працівників підрозділів регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» та 15.03.2022 наказом №76/Н було внесено зміни до наказу від 25.02.2022 №72/Н «Про запровадження режиму простою працівників підрозділів регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», а саме: пункт 2.1 наказу викладено у наступній редакції «Своїми наказами оформити простій з дотриманням ст.. 34, 113 КЗпП України для персоналу підпорядкованих підрозділів та довести до відома працівників з допомогою доступних засобів зв`язку». Залучати до роботи працівників для забезпечення виконання технологічного (робочого) процесу згідно графіків роботи, з оплатою за фактично відпрацьований час. Тобто, що сторони обрали можливий спосіб повідомлення. Представник відповідача зазначає, що позивачем не заперечується наявність її перебування у простої з 24 лютого 2022 року по травень 2023 року, що підтверджує її обізнаність про наказ № 72/н від 25 лютого 2022 року та наказ № 76/н від 15 березня 2022 року, а отже такі обставини в силу ст. 78 ЦПК України не потребують доказуванню. В письмових поясненнях від 16 грудня 2024 року позивач вказувала, що була відсутня на роботі у зв`язку із тим, що через воєнний стан в Україні та згідно наказу № 72/н від 25 лютого 2022 року знаходилась у простої, а також зазначала, що жодних листів, наказів, викликів тощо щодо необхідності її явки на роботу вона не отримувала, а отже жодних порушень з її боку допущено не було, зокрема трудової дисципліни. 12.05.2023 Наказом №НОК-1212/ОС на підставі подання начальника служби організації та проведення закупівель від 11.05.2023 №НХ-3/2181 [PERSON] - інженера 1 категорії відділу запасних частин, залучено з 18.05.2023 до роботи, оплата проводилася за фактично відпрацьований час згідно з табелем обліку робочого часу. 17.05.2023 [PERSON] було направлено повідомлення про залучення до роботи згідно наказу від 11.05.2023 №НХ-3/2181 по вайберу з телефона [NUMBER] (начальника відділу запасних частин [PERSON] ), оскільки на телефонні дзвінки [PERSON] не відповідала, докази чого представник відповідача додав до відзиву. При цьому, представник відповідача посилається на те, що діюче законодавство України не забороняло роботодавцю та позивачу поряд з традиційним поштовим зв`язком використовувати для персонального повідомлення засоби електронної комунікації. Крім цього, 26 травня 2023 року засобами поштового зв`язку регіональною філією «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на адресу [PERSON] надсилався лист № НЗК-7-3/636 про необхідність негайно стати до роботи та прибути до структурного підрозділу «Служба організації та проведення закупівель» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізнця», однак відповіді від [PERSON] не було отримано та 18.05.2023 остання не вийшла на роботу, з підстав чого були складені акти від 18.05.2023, 19.05.2023, 22.05.2023, 23.05.2023, 24.05.2023, 25.05.2023, 26.05.2023, 29.05.2025, 30.05.2025, 31.05.2025 про відсутність [PERSON] на роботі. З метою забезпечення деталізованого обліку невідпрацьованого часу «Робочий час, що не оплачується» в табелі обліку використання робочого часу з 22 червня 2023 року по 17 грудня 2024 року на період воєнного стану в Україні не відпрацьований час відображався буквеним кодом «І» («Інші причини неявок») та заробітна плата позивачу за вказаний період не нараховувалась. Також представник відповідача у відзиві посилається на те, що позивачем не надано доказів оголошення простою відносно неї у період з червня 2023 року по грудень 2024 року, а отже відсутні підстави для простою у вказаний період. Крім того, позивачка у період з 24.02.2022 до 17.12.2024 жодного разу не зверталась до роботодавця з заявами, щодо можливості приступити до роботи. Представник відповідача посилається на те, що позивачем порушено тримісячний строк звернення до суду із зазначеним позовом, що визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП, позаяк з цим позовом позивач звернулася у квітні 2025 року, тоді як кожного місяця позивач отримувала розрахунок заробітної плати, а отже кожного місяця їй було відомо про невиплачені на її думку суми. Представник відповідача посилається на безпідставність вимог й в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 34 102,56 грн., оскільки у день звільнення позивачу були нараховані та виплачені всі належні їй при звільненні суми у розмірі 5 301,90 грн. (компенсація за невикористану відпустку). При цьому, позивач була переведена в іншу філію без припинення трудових відносин з АТ «Укрзалізниця». Позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, на думку представника відповідача, так само є безпідставними, оскільки нарахування та виплата компенсації за невикористану відпустку була здійснена відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995, який є обов`язковим для застосування всіма суб`єктами господарювання, незалежно від форм власності та у повному обсязі. В частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди представник відповідача також заперечував, посилаючись на те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди та вчинення протиправних дій з боку відповідача. Таким чином, з урахуванням викладеного, представник позивача просив відмовити в задоволенні позову повністю. 23 червня 2025 року представником позивача в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС надіслано відповідь на відзив (у формі додаткових пояснень), в якому на спростування доводів відповідача щодо пропуску строку звернення із зазначеною позовною заявою наведено доводи про те, що розрахунок заробітної плати представником позивача отримано 06 березня 2025 року, у зв`язку з чим строк звернення з позовом не пропущений. Також представник позивача зазначає, що позивачу було відомо про наказ № 72/Н від 25 лютого 2022 року та про наказ № 76/Н від 25 лютого 2022 року після отримання відповіді на адвокатський запити її представником, проте жодних повідомлень про припинення простою від керівництва у месенджерах, дзвінків на мобільний телефон позивача та листів позивач не отримувала. До того ж, як вбачається з оригіналу документу, про залучення до роботи працівників для забезпечення виконання технологічного (робочого) процесу згідно графіків роботи, з оплатою за фактично відпрацьований час нічого не зазначено, тож на підставі вищевказаних наказів позивач не могла знати про залучення до роботи працівників. Про те, що на адресу позивача направлявся лист, остання дізналася вперше після ознайомлення з текстом відзиву. Жодних сповіщень, листів на ім`я позивача та адресу проживання не надходило, при цьому до відзиву не додано ні квитанції про відправку поштової кореспонденції, ні опис-вкладення, з якого можливо було б становити, що саме за кореспонденція відправлялася позивачу, отже відповідачем не здійснено жодних заходів для повідомлення про залучення [PERSON] до роботи. Щодо розрахунку середньої заробітної плати та нарахування за невикористану відпустку, а також щодо моральної шкоди представник позивача посилається на ті ж самі обставини, що наведені в позовній заяві. Таким чином, з урахуванням викладеного, представник позивача наполягав на повному задоволенні позову. 27 червня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС представником відповідача подані заперечення на відповідь на відзив (додаткові пояснення) представника позивача, в яких зазначається, що твердження представника позивача про те, що позивачу не відомо про введення простою наказом № 72/н в АТ «Укрзалізниця» спростовуються письмовими поясненнями позивача від 16 грудня 2024 року, в яких остання вказувала, що була відсутня на роботі у зв`язку з тим, що через воєнний стан в Україні та згідно наказу від 25.02.2022 № 72-Н знаходиться у простої до теперішнього часу, аналогічні обставини викладені і у позовній заяві. Також представник відповідача посилається на те, що позивачем не надано доказів оголошення простою відносно неї за період з червня 2023 року по грудень 2024 року, а отже відсутні підстави для простою за вказаний період. Позивачем не спростовано того факту, що кожного місяця вона отримує розрахунок заробітної плати, а отже кожного місяця їй було відомо про невиплачені на її думку суми. Невиплата сум, на які посилається позивач відбулась в період з червня 2023 року по грудень 2024 року, тому тримісячний строк, протягом якого працівник може звернутися до суду, сплив через три місяці відповідно. Крім цього, позивачем не спростовано, що вона була переведена в іншу філію без припинення трудових відносин з АТ «Укрзалізниця», а отже, на думку представника відповідача, вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України є безпідставними, оскільки фактичного порушення строків розрахунку не було. Свідок [PERSON] , будучи допитаним під присягою, в судовому засіданні показав, що він перебуває на посаді начальника відділу запасних частин служби організації та проведення закупівель та є безпосереднім керівником [PERSON] . Так, за наказом № НОК-1212/ОС «По особовому складу» від 12 травня 2023 року [PERSON] повинна була приступити до роботи, у зв`язку із чим свідок у період з 12 по 18 травня 2025 року дзвонив на номер телефона [PERSON] задля її сповіщення про такий наказ та необхідність приступити до роботи, однак на жоден телефонний дзвінок [PERSON] не відповіла. Окрім цього, свідок показав, що на месенджер Вайбер відправляв [PERSON] повідомлення про необхідність приступити до роботи, однак таке повідомлення також було проігнороване. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю, наполягав на його задоволенні з наведених у ньому та додаткових поясненнях підстав. Представник відповідача позов не визнав повністю, наполягав на відмові в задоволенні позову з підстав наведених у відзиві та запереченнях на додаткові пояснення. Заслухавши усні пояснення представників сторін, допитавши свідка, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням всі надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , наказом (розпорядженням) про переведення на іншу роботу у регіональній філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № НОН-861/ОС від 16 жовтня 2019 року переведена у структурний підрозділ «Служба організації та проведення закупівель» (відділ запасних частин) на посаду інженер 2 категорії (а.с. 55 зворот - 61, 61 зворот том № 1). Відповідно до п. 1 наказу про запровадження режиму простою працівників регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 72/Н від 25 лютого 2022 року введено режим простою з 24 лютого 2022 року для працівників підрозділів регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с. 68 зворот том № 1). Відповідно до п. 2.2 вищезазначеного наказу № 72/Н від 25 лютого 2022 року, нарахування оплати за час простою працівниками проводиться за 340 кодом «Оплата простоїв не з вини простою працівника (при довготривалих та цілозмінних простоях)» з розрахунку годинної тарифної ставки (посадового окладу) відповідно до п. 4.8.1 Положення про оплату праці працівників АТ «Укрзалізниця», затвердженого протокольним рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 21 грудня 2021 року № Ц-56/143. Згідно з наказом № 76/Н від 15 березня 2022 року про внесення змін до наказу від 25 лютого 2022 року № 76/Н «Про запровадження режиму простою працівників регіональної філії «Придніпровська залізниці» Акціонерного товариства «Українська залізниця» нарахування оплати працівникам за час простою з 24.02.2022 на весь період дій обставин правового режиму воєнного стану в Україні проводити за кодом 340 «Оплата простоїв не з вини працівника (при довготривалих та цілозмінних простоях)» з розрахунку двох третин тарифної ставки (посадового окладу, окладу), встановленої (го) працівнику» (а.с. 68 том № 1). Окрім цього, наказом №76/Н від 15 березня 2022 року також було внесено зміни до наказу №72/Н від 25 лютого 2022 року, а саме: пункт 2.1 наказу викладено у наступній редакції «Своїми наказами оформити простій з дотриманням ст. 34, 113 КЗпП України для персоналу підпорядкованих підрозділів та довести до відома працівників з допомогою доступних засобів зв`язку». Залучати до роботи працівників для забезпечення виконання технологічного (робочого) процесу згідно графіків роботи, з оплатою за фактично відпрацьований час. Тобто, сторонами обумовлено можливий спосіб повідомлення. 12 травня 2023 року наказом № НОК-1212/ОС на підставі подання начальника служби організації та проведення закупівель від 11 травня 2023 року №НХ-3/2181 [PERSON] - інженера 1 категорії відділу запасних частин, залучено з 18 травня 2023 року до роботи. Оплату проводити за фактично відпрацьований час згідно з табелем обліку робочого часу (а.с. 168 том № 1). 17 травня 2023 року [PERSON] направлялося повідомлення про залучення до роботи згідно наказу від 11 травня 2023 року № НХ-3/2181 по месенджеру «Viber» з телефона начальника відділу запасних частин [PERSON] (а.с. 126-129 том № 1). 26 травня 2023 року засобами поштового зв`язку регіональною філією «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на адресу [PERSON] було направлено листа №НЗК-7-3/636 про необхідність негайно стати до роботи та прибути до структурного підрозділу «Служба організації та проведення закупівель» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця»/копія листа від 26.05.2025 № НЗК - 7-3/636 (а.с. 129, 129 зворот том № 1). Починаючи з 18 травня 2023 року [PERSON] на роботу не вийшла, у зв`язку з чим були складені акти від 18.05.2023, 19.05.2023, 22.05.2023, 23.05.2023, 24.05.2023, 25.05.2023, 26.05.2023, 29.05.2023, 30.05.2023, 31.05.2023 про відсутність на роботі [PERSON] (а.с. 168 зворот - 173 том № 1). Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Стаття 233 КЗпП України визначає день, з якого слід обчислювати строк для звернення до суду з позовом про захист порушеного права. Такий строк для звернення із заявою про вирішення трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022 року, який набрав чинності 19 липня 2022 року, внесені зміни до статті 233 КЗпП України, якими визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Вказаним Законом скасовані норми колишньої редакції ч. 2 ст. 233 КЗпП, згідно якої, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, статтею 233 КЗпП (в новій редакції) визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, провадження № 61-5845св19. Якщо строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. Так, у ст. 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в ч. 1 ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами, вказаний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справі № 263/6538/18 (провадження № 61-1619св20). Оскільки до 18 липня 2022 року включно діяла редакція статті 233 КЗпП України, яка обмежувала строки для звернення до суду з вимогами про виплату грошового забезпечення, строк позовної давності не застосовується до вимог щодо грошового забезпечення за період до 18 липня 2022 року включно, проте до інших позовних вимог, які стосуються пізнішого періоду, позовна давність застосовується. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року по справі № 200/1643/24. Так, в квітні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, а також про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з червня 2023 року по грудень 2024 року натомість кожного місяця отримувала розрахункові листки, що не заперечувалось в судовому засіданні представником позивача, і що свідчить про те, що кожного місяця позивачу було відомо про невиплачені суми за цей період. Як встановлено судом, представник позивачки - адвокат Замула Р. 23 червня 2023 року звернувся з запитом до відповідача, що надійшов 23 червня 2023 року за вх. № Н Придн-13/953, з вимогами повідомити який наразі в Регіональній філії запроваджено графік роботи по кожній з посад, чи запроваджувався простій у 2022-2023 роках, чи був припинений запроваджений раніше простій, чи здійснювалася виплата заробітної плати [PERSON] під час запровадженого простою, та надати належним чином завірені документи з порушених питань. 18 липня 2023 року за вих. № НЗК-7-3/858 на електронну пошту адвоката Замули Р.О. [INFO] АТ «Укрзалізниця» направлена відповідь на адвокатський запит з додатками, в тому числі з копією наказу від 12 травня 2023 року № НОК-1212/ОС «По особовому складу», а саме про необхідність [PERSON] приступити до роботи, що підтверджується реєстраційною карткою вихідного документу № НЗК-7-3/858 від 18 липня 2023 року (а.с. 4-5, 6-7, 8, 9, 10 том № 2). В подальшому цим же представником 24 липня 2023 року, тобто після отримання відповіді та документів від відповідача 18 липня 2023 року, направлявся запит і на інші документи щодо простою, в тому числі і щодо роз`яснення права підпису [PERSON] видавати накази на виконання п.2.4 Наказу від 25 лютого 2022 року № 72/Н, відповідь на який отримано адвокатом 28 липня 2023 року, копію якого надано представником позивача для долучення до справи (т.2 а.с.15). Отже, починаючи з 18 липня 2023 року позивачу достеменно було відомо про обставини припинення простою, та щодо неотримання заробітної плати у відповідному до окладу розмірі, натомість позов подано лише в квітні 2025 року, тобто з пропуском тримісячного строку, передбаченого ст. 23 4КЗпП України, на півтора роки. Доводи представника позивача про необізнаність з обставинами припинення простою і непроведення належного розрахунку при звільненні через неналежне повідомлення про наказ від 12 травня 2023 року аж до часу звільнення, суд оцінює критично, оскільки як встановлено судом позивачці було відомо про припинення простою достеменно щонайменше з часу отримання відповіді 18 липня 2023 року її представником, що, з огляду на наявне у позивачки представництво фахового адвоката Мули Р., свідчить не тільки про обізнаність про обставини припинення простою, а й про обізнаність про право на судовий захист і його підстави. Таким чином, за встановлених обставин, позивач звернулася до суду пропуском строку позовної давності, що згідно ч. 4 ст. 267 КЗпП України є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 1448,98 грн. відшкодуванню не підлягають (а.с.8). Разом з тим, виходячи і ціни позову та застосуванням коефіцієнту 0,8 у зв`язку з поданням позову через підсистему ЄСІТС «Електронний суд», підлягає поверненню решта надміру сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн. (а.с.55).

Outcome: dismissed