Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

17.10.2023 адвокат Вуж Д.В., який діє в інтересах позивача, засобами поштового зв`язку звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом, у якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , припинити право спільної сумісної власності [PERSON] , у порядку поділу сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , встановити порядок користування квартирою, виділивши у користування відповідача житлову кімнату №1 площею 22,7 кв.м., у користування позивача житлову кімнату №2 площею 27,5 кв.м. з виходом на веранду площею 2,4 кв.м., залишити у загальному користуванні кухню площею 14,3 кв.м., ванну кімнату 6,4 кв.м., вбиральню 2,0 кв.м., передпокій 16,1 кв.м., кладову 1,7 кв.м.; стягнути з відповідача судові витрати. Дана позовна заява обґрунтовується тим, що 03.03.2006 між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.03.2023 розірвано. За час перебування у шлюбі сторони набули у власність нерухоме майно - квартиру, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 19.09.2014 [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] . Станом на день звернення із даною позовною заявою позивач не може вільно користуватися даною квартирою, оскільки відповідач чинить для цього перешкоди. Водночас, зважаючи на дату придбання такого майна відповідачем, слід дійти висновку, що дана квартира придбана подружжям під час шлюбу, а тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2023 для розгляду даної позовної заяви визначено суддю Святошинського районного суду м. Києва Єросову І.Ю. Ухвалою суду від 23.10.2023 позовну заяву залишено без руху. 02.11.2023 представником позивача подано до суду заяву, якою усунуто недоліки позову. Ухвалою суду від 06.11.2023 відкрито провадження у справі, розгляд вирішено проводити у порядку загального позовного провадження із викликом учасників у підготовче засідання на 06.02.2024 року. Засідання 06.02.2024 було відкладено за клопотанням представника відповідача - адвоката Майорової В.В., яка просила суд надати їй час для ознайомлення з матеріалами справи. 14.02.2024 до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому останній категорично заперечує щодо пред`явлених до нього вимог, з огляду на таке. Відповідач визнає той факт, що квартира [ADDRESS] була дійсно придбана під час шлюбу за спільні кошти, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності та підлягає поділу між сторонами. Водночас, позивач не зазначила у позовній заяві про придбання під час шлюбу автомобіля Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Позивач після припинення шлюбних відносин без будь-яких пояснень та попереджень забрала вказаний автомобіль та наразі самостійно ним користується. У той же час, відповідач звертає увагу на неправдивість тверджень позивача про те, що ним створюються перешкоди у користуванні позивачем спільною квартирою. Так, відповідач тривалий час намагався вирішити питання із позивачем у позапроцесуальний спосіб, мирно, однак позивач жодної зворотної реакції не надала. Фактично суперечності щодо спірного майна виникли після залишення позивачем спільного житлового приміщення та переїзду до іншого помешкання, створення там родини. При цьому, відповідач акцентує на положеннях договору купівлі-продажу від 19.09.2014, відповідно до якого вільно користується належною йому власністю. У вказаній квартирі після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України проживає також матір відповідача - [PERSON] , яка зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за вказаною адресою, є онкохворою та потребує постійного лікування і піклування сина. Водночас, відповідач переконаний, що позивач має намір проживати у спірній квартирі із дитиною, народженою від іншого чоловіка, а відтак, враховуючи порушення останньою моральних засад суспільства, просить відмовити у задоволенні вимог щодо встановлення порядку користування квартирою та виділення у користування позивача кімнати у даній квартирі. 19.02.2024 через канцелярію суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , в якому позивач просить визнати квартиру [ADDRESS] та автомобіль Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , у порядку поділу спільного майна визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру, припинивши право спільної сумісної власності, присудити [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 2 055 303 грн. 88 коп. замість частки у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право приватної власності на автомобіль Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , зобов`язати [PERSON] виплатити [PERSON] грошову компенсацію половини вартості автомобіля у розмірі 228 000 грн. 00 коп., а також стягнути із відповідача понесені судові витрати. У підготовчому засіданні 19.02.2024 судом прийнято відзив та зустрічний позов, запропоновано сторонам вирішити питання шляхом укладення мирової угоди. Враховуючи, що сторони виявили бажання мирного врегулювання спору, суд відклав підготовче засідання на 18.03.2024 року. 05.03.2024 до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача за первісним позовом - адвоката Вужа Д.В., в якій останній вказує, що долучені до відзиву документи не підтверджують викладене у змісті відзиву. Так, [PERSON] зазначає, що користування квартирою [PERSON] неможливе через порушення нею моральних засад та наявності протиправної поведінки. Водночас, жодних доказів, які б свідчили про таке, відзив не містить. Посилання на проживання у спірному майні сторонніх осіб не має жодного значення для вирішення даної справи. Стосовно тверджень про наміри позивача проживати у вказаній квартирі адвокат зауважив, що після поділу майна позивач [PERSON] самостійно прийме рішення про подальшу долю належного їй майна - частини квартири, за необхідності проживатиме у ній разом зі своєю дитиною. Загалом сторона позивача за первісним позовом вважає, що доводи [PERSON] , викладені у відзиві, не стосуються предмету позову [PERSON] , а тому, не заслуговують на увагу. Підготовче засідання 18.03.2024 було відкладено за клопотанням представника позивача за первісним позовом - адвоката Вужа Д.В. 26.03.2024 через систему «Електронний суд» надійшов відзив [PERSON] на зустрічний позов, в якому остання вказала, що розрахунок вартості спірного автомобіля зроблений позивачем на підставі інформації із сайту з продажу автомобілів, тобто такі відомості не можуть братися судом до уваги. 13.06.2023 [PERSON] відчужила вказаний автомобіль [PERSON] за 270 000 грн. 00 коп., а тому, сума грошового відшкодування у даному випадку становить лише 135 000 грн. 00 коп. Щодо позовної вимоги про сплату [PERSON] грошової компенсації у розмірі 2 055 303 грн. 88 коп. відповідач звернула увагу, що позовна заява не містить жодних доказів, які б свідчили про дійсну можливість виконати рішення суду в цій частині. При цьому, сам позивач вказує, що з початку військового вторгнення перевіз до Києва матір, яка хворіє, тобто [PERSON] наразі має значні витрати, які додатково ставлять під сумнів виконання рішення суду у разі задоволення зустрічного позову. Окремо відповідач зауважила, що вона є матір`ю дворічної доньки, яка наразі вимушена винаймати житло, враховуючи, що за місцем реєстрації (у м. Херсон) вона проживати не може, а доступу до спірної квартири не має. Крім того, [PERSON] має можливість внести суму грошової компенсації [PERSON] на депозитний рахунок суду, що підтверджується долученою до відзиву копією декларації. Також відповідач зазначила, що доводи позивача стосовно утримання ним квартири не впливають на правильність вирішення спору. Більше того, у період з грудня 2014 року по лютий 20225 року витрати на квартиру несла саме відповідач, що підтверджується долученими до відзиву квитанціями. Наостанок, відповідач зазначила, що просить задовольнити зустрічний позов частково, зобов`язавши відповідача виплатити позивачу [PERSON] в якості компенсації половину вартості автомобіля марки Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , у розмірі 135 000 грн. 00 коп. в іншій частині - у задоволенні позову відмовити. Крім того, 26.03.2024 через систему «Електронний суд» надійшла заява представника позивача за первісним позовом - адвоката Вужа Д.В. про зміну предмету позову, в якій просить суд визнати за [PERSON] право власності на квартиру, зобов`язати відповідача за первісним позовом виплатити останній грошову компенсацію у розмірі вартості частини квартири, що становить 1 982 698 грн. 50 коп., надати реквізити суду для внесення на його депозитний рахунок майбутньої грошової компенсації, а також стягнути із відповідача понесені судові витрати. 01.04.2024 підготовче засідання не відбулося у зв`язку з надходженням заяви представника відповідача за первісним позовом - адвоката Майорової В.В. про надання сторонам часу для врегулювання спору шляхом укладення мирної угоди. У підготовчому засіданні, призначеному на 08.07.2024, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Судове засідання 08.10.2024 було відкладено у зв`язку з неявкою представника позивача. 28.10.2024 судове засідання було відкладено у зв`язку з відсутністю у суду технічної можливості забезпечення участі представника позивача за первісним позовом - адвоката Вужа Д.В. у засіданні в режимі відеоконференції. 28.10.2024 через систему «Електронний суд» надійшла заява представника позивача за зустрічним позовом - адвоката Майорової В.В. про зміну предмета позову, в якій остання просить визнати спірну квартиру та автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, у порядку поділу спільного майна визнати за кожним зі сторін право власності на частину квартири [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності, визнати за відповідачем за зустрічним позовом право власності на автомобіль Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , зобов`язати відповідача за зустрічним позовом виплатити позивачу грошову компенсацію у розмірі половини вартості автомобіля Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що становить 228 000 грн. 00 коп. Судове засідання, призначене на 28.01.2025, знято у зв`язку з оголошення у м. Києві повітряної тривоги. Засідання 01.04.2025 не відбулося у зв`язку з неявкою представника відповідача за первісним позовом - адвоката Майорової В.В., яка попередньо скерувала через систему «Електронний суд» клопотання про відкладення судового засідання. Судове засідання 15.07.2025 не відбулося у зв`язку з неявкою сторін. 28.10.2025 у судовому засіданні представник позивача за первісним позовом - адвокат Шалько О.А. зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2006 року, під час шлюбу придбали майно, яке наразі підлягає поділу. Позивач просить визнати квартиру об`єктом права спільної сумісної власності, визнати право власності на квартиру за позивачем [PERSON] , присудивши відповідачу виплату грошової компенсації вартості частини квартири. Щодо вимог зустрічного позову - то [PERSON] просить відмовити у задоволенні у повному обсязі, вказуючи, що спірний автомобіль продано під час шлюбу, а кошти були поділені між сторонами. Представник відповідача за первісним позовом - адвокат Майорова В.В. у засіданні підтримала пред`явлений [PERSON] зустрічний позов та просила його задовольнити, визнавши майно спільною сумісною власністю, поділивши між сторонами спірну квартиру та автомобіль, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на частину квартири, а за [PERSON] одноособово право власності на автомобіль Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , при цьому, зобов`язати [PERSON] відшкодувати вартості автомобіля (оскільки він був проданий після розірвання шлюбу без відома [PERSON] ). Щодо вартості автомобіля та розміру грошової компенсації зазначила, що вартість встановлена із сайту «Авторіа» як середня вартість на вказаний транспортний засіб. Суд, вислухавши доводи учасників справи, ретельно дослідивши наявні у розпорядженні суду матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, доходить таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наведене узгоджується й з приписами ч. 5 ст. 177 ЦПК України, відповідно до яких позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). В силу положень ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожен доказ повинен відповідати законодавчо закріпленим вимогам, а саме - бути належними, допустимими, достатніми та достовірними. Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У свою чергу, в силу вимог ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наведене являє собою критерій допустимості наданих стороною доказів. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Приписами ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У ході судового розгляду встановлено, що між [PERSON] (позивачем за первісним позовом) та [PERSON] (відповідачем за первісним позовом) 03.03.2006 укладено шлюб, який зареєстрований Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (актовий запис №49), та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 11). Під час шлюбу сторони набули у власність рухоме майно - автомобіль Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (власник - [PERSON] ) (т. 1 а.с. 146-147). Крім того, сторони набули у власність нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 19.09.2014 (власник - [PERSON] ) (т. 1 а.с. 137-138). Сторони не заперечують той факт, що вказане майно набуте під час шлюбу за спільні кошти, а тому, просять визнати його спільною сумісною власністю подружжя та поділити між сторонами. Приписами ст. 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тлумачення ст. 60 СК України свідчить про те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Аналізуючи встановлені судом обставини та положення закону щодо правового режиму спільного майна подружжя, суд доходить висновку про те, що майно, набуте [PERSON] та [PERSON] за період подружнього життя має статус спільного сумісного майна. У постанові Великої палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) витлумачено що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У свою чергу, тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)). У первісному позові позивач [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на квартиру. Проаналізувавши доводи сторін, суд доходить висновку про те, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. У свою чергу, володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Крім того, приписами ст. 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За своїми характеристиками квартира [ADDRESS] , вирішити питання щодо права власності на яку просять сторони, є неподільною річчю. Так, відповідно до ч. 2 с. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу (ч. 3 ст. 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (абзаци перший частини другої статті 364 ЦК України). У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). У ході розгляду справи встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (т. 2 а.с. 91). У свою чергу, відповідач за первісним позовом [PERSON] з початку повномасштабного вторгнення рф на територію України проживає у спірній квартирі разом з матір`ю, яка є внутрішньо переміщеною особою та має адресу реєстрації: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 117, 118). Із наведене слідує, що обидві сторони мають потребу у вказаному житловому приміщенні, а відтак, враховуючи, що спірна квартира є неподільною річчю, яка набута [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу, за спільні кошти, беручи до уваги положення законодавства в частині поділу спільного майна подружжя, суд доходить висновку про необхідність поділу між сторонами квартири [ADDRESS] , загальною площею 93, 9 м2, у рівних частинах, тобто визнавши право власності на частину квартири за кожною зі сторін. Враховуючи наведене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] . Щодо заявлених вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності на транспортний засіб Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , та присудження йому грошової компенсації вартості половини вказаного автомобіля у розмірі 228 000 грн. 00 коп., суд звертає увагу на таке. У постанові від 20.12.2023 у справі №127/21002/21 (провадження №61-5340св23) Верховний Суд зазначив, що у разі коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Встановивши, що сторони придбали спірний автомобіль під час перебування у зареєстрованому шлюбі, однак один із них розпорядився ним на власний розсуд без повідомлення і згоди другого та не довів належними доказами використання отриманих від продажу коштів в інтересах сім`ї, висновок суду про те, що сторона має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу є обґрунтованим. Із матеріалів справи вбачається, що 13.06.2023 [PERSON] , будучи власником транспортного засобу Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , уклала договір купівлі-продажу №8046/2023/3874957, відчуживши його [PERSON] за суму 270 000 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 200). Відповідач за первісним позовом [PERSON] категорично заперечує факт обізнаності щодо долі вказаного транспортного засобу станом на день звернення до суду із позовом. Більше того, на підтвердження наведеного вказує й вимога [PERSON] визнати за [PERSON] право власності на вказаний автомобіль. Відповідно до ст. 11, 328, 334 ЦК України вказаний договір купівлі-продажу є підставою для виникнення у [PERSON] права власності. В силу вимог ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин слід дійти висновку про те, з 13.06.2023 [PERSON] не є власником транспортного засобу Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , а тому, задоволення вимоги [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності на відчужений транспортний засіб порушуватиме права нового власника, договір з яким сторонами не оспорюється, не визнаний судом недійсним. Водночас, враховуючи, що транспортний засіб Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , набутий [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу, визнаний судом спільним сумісним майном подружжя, 13.06.2023 відчужений [PERSON] без згоди [PERSON] та не в інтересах сім`ї, попередньо без відшкодування [PERSON] половини вартості автомобіля, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовної вимоги [PERSON] про зобов`язання [PERSON] виплатити йому грошову компенсацію у розмірі вартості частини автомобіля Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Разом з тим, суд звертає увагу, що вимога про сплату грошової компенсації у розмірі 228 000 грн. 00 коп. не підлягає задоволенню, оскільки позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано суду достовірних та достатніх доказів, які б свідчили, що ринкова вартість автомобіля Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , станом на день звернення до суду із зустрічним позовом становить 456 000 грн. 00 коп. На підтвердження своїх доводів [PERSON] надано суду орієнтовний розрахунок вартості автомобіля, зроблений самостійно на основі аналізу даних, розміщених на сайті «Авторіа», однак суд зауважує, що для правильного вирішення даного спору важливим є дійсна ринкова вартість конкретного транспортного засобу (у даному випадку Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ), яка встановлюється за результатами оцінки транспортного засобу. У той же час, у матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу автомобіля Honda Civic 4D, седан легковий, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , №8046/2023/3874957 від 13.06.2023, з якого вбачається, що сума проданого транспортного засобу становить 270 000 грн. 00 коп. За таких обставин, суд доходить висновку про те, що позовна вимога [PERSON] про стягнення із [PERSON] грошової компенсації підлягає задоволенню лише у межах сплати половини вартості автомобіля у розмірі 135 000 грн. 00 коп. На переконання суду, застосований спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача за зустрічним позовом [PERSON] відповідає принципах здійснення цивільного судочинства, сприяє ефективному та справедливому вирішенню даного судового спору та узгоджується із практикою ЄСПЛ і правовими позиціями Верховного Суду.

Outcome: partial