Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

01.08.2025 року до Київського районного суду міста Одеси, через систему «Електронний суд», надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , в сумі 10797,91 грн. та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач є споживачем послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення через мережі на ім`я якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] та послуг з вивезення рідкопобутових відходів за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , послуги яких надаються філією «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС». Позивач зазначає, що відповідач, отримує вказані послуги, однак свої зобов`язання щодо сплати за надані позивачем послуги не здійснює, внаслідок чого у нього за період з 01.01.2022 року по 30.06.2025 року утворилася заборгованість у розмірі 10797,91 грн., що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 05.08.2025 року було\~прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по справі, призначено дату, час і місце проведення судового засіданні. Визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 07.08.2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування відзив відповідач зазначив, що він є споживачем послуг з централізованого водопостачання за адресою: [ADDRESS] та на його ім`я відкрито особовий рахунок № [NUMBER] ( [NUMBER] ). Також відповідач у відзив зазначає, що між ним та позивачем укладено договір на послуги водопостачання №6458 від 03.09.2009 року. Однак відповідач вважає, що позивач незаконно розподіляє кошти, сплачені останнім відповідно до показань приладу обліку за послугу централізованого водопостачання, передбачених договором №6458 від 03.09.2009 року та спрямовує частину цих коштів на оплату послуг з вивезення рідких побутових відходів, які останньому не надаються. Також відповідач зазначає, що ним не було підписано та не було укладено договору №1926/20200604/27 від 04.06.2020 року про надання послуг з вивезення рідко-побутових відходів, а також зазначає, що за вказані послуги за цим договором він не отримував, як і не вчиняв дій щодо укладення вказаного договору з позивачем. Також відповідач зазначив, що 27.04.2021 року звернувся до Управління «Водозбут» філії «Інфоксоводоканал» ТОВ «Інфокс» з заявою про відмову від договору про надання послуг з вивезення рідко-побутових відходів. 02.10.2025 року через систему «Електронний суд» до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі, в якому представник підтвердила факт звернення відповідача з заявою про відмову від договору про надання послуг з вивезення рідко-побутових відходів, однак зазначає, що погодження позивача на розірвання договору призведе до порушення вимог чинного законодавства щодо поводження з відходами. 03.10.2025 року від відповідача надійшли заперечення на додаткові пояснення, в яких останній зазначив, що позивачем не надано доказів фактичного надання останньому послуг з вивезення рідко-побутових відходів у період за яким останній просить суд стягнути з нього заборгованість за надані послуги. У судове засідання, призначене на 15.10.2025 року з`явились: - представник позивача, яка позовні вимоги підтримала, та просила суд їх задовольнити; - відповідач, який заперечував проти задоволення позову. За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 21.10.2025 року о 13 год. 30 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення. Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 09.10.2008 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради на праві спільної часткової власності належить домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20634449 від 20.10.2008 року. 03.09.2009 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфокс» укладено договір на послуги з водопостачання та водовідведення №6458, відповідно до умов якого ТОВ «Інфокс» надає послуги подачі питної води по ГОСТ2874-82 «Вода питна» та у відповідності з ДСанПин №383 (186/1940) від 23.12.1996 року (вода питна, гігієнічні вимоги до питної води) та прийому стічних вод на ім`я [PERSON] до нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Також, позивачем до позовної заяви надано договори за якими споживачем послуг є [PERSON] , а саме: - договір №1926/20200604/27 про надання послуг з вивезення рідких побутових відходів за особовим рахунком № [NUMBER] від 04.06.2020 року, яким передбачено надання послуг з вивезення рідких побутових відходів згідно з відповідним графіком. - договір №1926/20200604/26 з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення через мережі, які не перебувають на балансі виконавця за особовим рахунком №1926 від 04.06.2020 року. 16.07.2020 року відповідач - [PERSON] звернувся до ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області з заявою з проханням зобов`язати філію «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» повернути незаконно списані грошові кошти за червень 2020 року з його особового рахунку в розмірі 135,16 грн. за вивіз рідких побутових відходів та здійснити перевірку обґрунтованість списання плати за вивіз рідких побутових відходів без укладення договору на цю послугу. ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області за вих. №Ш-911 від 16.07.2020 року на адресу [PERSON] надіслано відповідь на звернення, в якій останнім зазначено, про право на звернення до суду за захистом своїх прав у разі незгоди з діями ТОВ «Інфокс» філії «Інфоксводоканал». Також Управлінням «Водозбут» філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» на адресу відповідача скеровано відповідь за вих. №2341ув-13 від 10.08.2020 року на звернення з повідомленням про те, що нарахування за послуги з вивезення рідких побутових відходів здійснюється з 04.06.2020 року та є правомірним, оскільки проект договору про послуги з вивезення рідких побутових відходів було направлено останньому засобами поштового зв`язку 04.06.2020 року, та вручено 09.06.2020 року, у зв`язку з чим договір вважається укладеним. 27.04.2021 року [PERSON] звернувся до Управління «Водозбут» філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» з заявою про відмову від укладення договору про вивезення рідких побутових відходів. 12.10.2020 року інспекцією по контролю за водокористуванням та підключенням абонентів Управління «Водозбут» філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» проведено огляд і опломбування вузла розподільного обліку питної води за особовим рахунком № [NUMBER] , що встановлений за адресою: [ADDRESS] , про що складено Акт №1974 про прийняття вузла розподільного обліку на абонентський облік. Акт складено в присутності власника будівлі [PERSON] . 21.03.2024 року майстром ЦРМ проведено огляд, розпломбування і опломбування вузла розподільного обліку питної води, що встановлений за адресою: [ADDRESS] в колодязь, власником якого є [PERSON] , про що складено Акт №212/03 про прийняття вузла розподільного обліку на абонентський облік, який складено без зауважень. З наданого до позову представником позивача обґрунтованого розрахунку суми заборгованості за особовим рахунком [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] у останнього за період з 01.01.2022 року по 30.06.2025 року виникла заборгованість за наданими позивачем послугами за адресою: [ADDRESS] в загальному розмірі 10797,91 грн., сума заборгованість якої включає в себе: заборгованість за абонентською платою, заборгованість за питну воду та заборгованість за вивіз рідких побутових відходів. З підстав невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі сплати коштів за надані житлово-комунальні послуги, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до п. 5 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (до п. 6 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно з\~нормами ст.\~5\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги»,\~до житлово-комунальних\~послуг належать:\~1)\~житлова послуга\~-\~послуга з\~управління багатоквартирним\~будинком. Послуга\~з управління\~багатоквартирним будинком\~включає: забезпечення\~утримання спільного\~майна багатоквартирного\~будинку,\~зокрема прибирання\~внутрішньобудинкових приміщень\~та прибудинкової\~території,\~якщо прибудинкова\~територія,\~за даними\~Державного земельного\~кадастру,\~знаходиться у\~власності або\~користуванні співвласників\~багатоквартирного будинку\~відповідно до\~вимог законодавства,\~виконання санітарно-технічних\~робіт,\~обслуговування внутрішньобудинкових\~систем (крім\~обслуговування внутрішньобудинкових\~систем,\~що використовуються\~для надання\~відповідної комунальної\~послуги у\~разі укладення\~індивідуальних договорів\~з обслуговуванням\~внутрішньобудинкових систем\~про надання\~такої послуги,\~за умовами\~яких обслуговування\~таких систем\~здійснюється виконавцем),\~утримання ліфтів\~тощо; купівлю\~електричної енергії\~для забезпечення\~функціонування спільного\~майна багатоквартирного\~будинку; поточний\~ремонт спільного\~майна багатоквартирного\~будинку; інші\~додаткові послуги,\~які можуть\~бути замовлені\~співвласниками багатоквартирного\~будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У відповідності\~до ч.\~1\~ст.\~9\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги»,\~споживач здійснює\~оплату за\~спожиті житлово-комунальні\~послуги щомісяця,\~якщо інший\~порядок та\~строки не\~визначені відповідним\~договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуг. Зазначена практика правозастосування правових норм у сфері оплати житлово-комунальних послуг є сталою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі 712/8916/17, постанови Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 369/3682/16-ц, від 07 лютого 2024 року у справі № 372/2236/21). Аналогічна позиція міститься у висновках Постанови КЦС ВС від 20.11.2024 № 463/6799/18 (61-4628св24) Таким чином, законодавством покладено обов`язок своєчасно вносити квартирну плату саме на наймачів (власників). До повноважень Кабінету Міністрів України належать, зокрема визначення та встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам за індивідуальним договором або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Плата за абонентське обслуговування не є складовою тарифу, така нараховуються на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 808 «Про встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам за індивідуальними договорами про надання комунальних послуг або за індивідуальними договорами з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг». Постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року №690 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення», споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуг. Згідно приписів ст. 67 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до\~ст.\~68\~Житлового кодексу\~України,\~наймач зобов`язаний\~своєчасно вносити\~квартирну плату\~та плату\~за комунальні\~послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Кабінетом Міністрів України. Власність зобов`язує (ч. 4 ст. 319 ЦК України). Нормами ст. 322 ЦК України, також передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360\~ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України). Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18). Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 526 ЦК України, встановлює, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.ст. 610, 614 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з\~ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Досліджуючи подані до суду докази, як вже судом встановлено, що [PERSON] є співвласником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] на якого у відповідності до положень 322 ЦК України покладено обов`язок на утримання належного майна. Також судом встановлено, що між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфокс» 03.09.2009 року укладено договір на послуги з водопостачання та водовідведення №6458, з надання відповідних послуг за адресою: [ADDRESS] та на ім`я якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Вказаний договір наданий безпосередньо відповідачем на підтвердження наявності договірних відносин між ним та позивачем з приводу надання послуг з водопостачання та водовідведення до належного відповідачеві майна, доказів які б підтверджували його розірвання відсутні. Судом також зазначається, що позивачем на підтвердження надання послуг з водопостачання та водовідведення до належного відповідачеві нерухомого майна було додаткового надано договір №1926/20200604/26 з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення через мережі, які не перебувають на балансі виконавця за особовим рахунком №1926 від 04.06.2020 року. Оглядаючи даний договір судом встановлено, що останній не містить підпису [PERSON] . Однак, відповідач під час розгляду справи підтвердив, про наявність відкритого на його ім`я особового рахунку та що він є споживачем послуг з централізованого водопостачання і водовідведення за адресою: [ADDRESS] , які надаються позивачем за вищевказаною адресою. У зв`язку з чим суд вважає належним доказом на підтвердження наявності відповідних договірних стосунків, за яким відповідач взяв на себе договірні зобов`язання, зокрема здійснювати оплату вартості отриманих послуг з водопостачання та водовідведення до домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , які надаються позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфокс». З наданого представником позивача обґрунтованого розрахунку суми заборгованості вбачається, що відповідачу за період з 01.01.2022 року по 30.06.2025 року було здійснено нарахування за надані послуги грошові кошти в загальному розмірі 18603,04 грн., які складаються з: послуг за питну воду в сумі 1531,95 грн., абонентської плати 10763,53 грн. та послуги з вивезення рідких побутових відходів 6307,56 грн. Також з вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем за вказаний період було здійснено часткову сплату грошових коштів в сумі 7805,13 грн. Отже, відповідачем частково здійснювалась оплата коштів за надані позивачем послуги, однак не в повному обсязі, за наслідком чого у останнього за період з 01.01.2022 року по 30.06.2025 року залишок заборгованості складає в розмірі 10797,91 грн. Приймаючи вказаний розрахунок заборгованості та складові наданих послуг з боку ТОВ «Інфокс», судом встановлено, що в межах вищевказаних встановлених судом наявних договірних відносин між сторонами з надання послуги з водопостачання та водовідведення, відповідачеві здійснюється нарахування за послугою з постачання питної води. Оскільки доказів того, що відповідач не користувався послугами з постачання питаної води, які надавав позивач за вказаним договором, то суд приходить до висновку, що на [PERSON] покладено обов`язок зі сплати коштів за такі послуги. Відповідачем не оспорювалось надання з боку позивача послуг з постачання питної води, як і їх споживання, тарифікація нарахувань, за наслідком чого суд вважає здійснені позивачем нарахування за цією послугою належними та обґрунтованими, за наслідком чого у відповідача виник обов`язок зі сплати коштів за даною послугою. З приводу доводів відповідача про відсутність обов`язку зі сплати абонентської плати, як не передбаченої умови за договором договір на послуги з водопостачання та водовідведення №6458 від 03.09.2009 року, суд вважає необґрунтованими, оскільки плата за абонентське обслуговування не є складовою тарифу, така нараховується на підставі\~постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 808 «Про встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам за індивідуальними договорами про надання комунальних послуг або за індивідуальними договорами з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг». Споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуг. Щодо здійснених позивачем нарахувань відповідачеві за спірний період за послугою вивезення рідких побутових відходів в сумі 6307,56 грн., відповідачем не визнавались, з посиланням на споживання відповідних послуг та не укладення з позивачем відповідних договорів з їх постачання. Так, позивачем на підтвердження наявності договірних відносин з відповідачем було надано до суду договір №1926/20200604/27 про надання послуг з вивезення рідких побутових відходів за особовим рахунком № [NUMBER] від 04.06.2020 року, яким передбачено надання послуг з вивезення рідких побутових відходів згідно з відповідним графіком за адресою: [ADDRESS] , який укладається з [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 35-1 Закону України «Про відходи», в редакції діючі станом на час виникнення спірних правовідносин, виконавця послуг з вивезення побутових відходів визначає орган місцевого самоврядування на конкурсних засадах у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. 2 ст. 35-1 Закону України «Про відходи», власники або наймачі, користувачі, у тому числі орендарі, джерел утворення побутових відходів укладають договори з виконавцем послуг з вивезення побутових відходів, здійснюють оплату послуг з поводження з побутовими відходами та забезпечують роздільне збирання побутових відходів. Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Частинами 1, 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Позивачем до позовної заяви надано копію рекомендованого поштового повідомлення про вручення поштового відправлення, скерованого на ім`я відповідача, однак з вказаного доказу судом не можливо встановити зміст поштового вказаного відправлення, сформованого на ім`я відповідача. Приймаючи вказане та досліджуючи вказаний договір №1926/20200604/27 від 04.06.2020 року судом встановлено, що останній не містить підпису [PERSON] , як і не визнавалось укладення останнім. Також матеріали справи не містять будь-яких доказів отримання ним відповідного договору та дій вчинених на його схвалення та підтвердження прийняття відповідних послуг. Додатково, як вже судом встановлювалось, [PERSON] неодноразово звертався до ТОВ «Інфокс» з приводу повернення сплачених ним грошових коштів, які були зараховані позивачем, як сплата за надані послуги з вивезення рідких побутових відходів, а також з приводу відмови від укладення відповідного договору за цією послугою. Під час розгляду справи, [PERSON] неодноразово наголошувалось, що відповідні послуги з вивезення рідких побутових відходів до домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , не надаються, ним не споживаються, а відповідні послуги він замовляє у приватних осіб-надавачів. Позивачем під час розгляду справи не надано жодного доказу в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження фактичного надання відповідних послуг з вивезення рідких побутових відходів до домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , як і не надано доказів узгодженого з відповідачем графіку вивезення відповідних відходів, обсяги, визначені норми та кількість осіб, на яких нараховуються послуги. За таких обставин суд вважає підставними доводи відповідача, які свідчать відсутність договірних відносин між сторонами з постачання послуг з вивезення рідких побутових відходів за адресою: [ADDRESS] , абонентом за яким значиться [PERSON] , та їх не споживання останнім, за наслідком чого суд вважає безпідставними здійснені позивачем нарахування відповідачу грошових коштів за послугу з вивезення рідких побутових відходів за період з 01.01.2022 року по 30.06.2025 року включно, що в цілому становить 6307,56 грн. За наслідком вищевикладеного в цілому, суд вважає обґрунтованими та доведеними здійснені позивачем нарахування на ім`я відповідача, як абонента за адресою: [ADDRESS] , за наданими послугами з питної води та абонентської плати за період з 01.01.2022 року по 30.06.2025 року, які становлять в загальній сумі 12295,48 грн., що складаються з: послуг за питну воду в сумі 1531,95 грн., абонентської плати 10763,53 грн., що в свою чергу не спростовано відповідачем. Як вже було встановлено, відповідачем за вказаний період було здійснено часткову сплату грошових коштів в сумі 7805,13 грн., за наслідком чого суд вважає доведеним, що у останнього в наслідок неналежної сплати коштів за надані послуги з постачання питної води та абонентської плати за період з 01.01.2022 року по 30.06.2025 року виникла заборгованість в сумі 4490,87 грн. (12295,48 7805,13 = 4490,87), за наслідком чого позов позивача в цій частині є обгрунтвоаним та підлягає до задоволення. Одночасно суд зазначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша\~статті 12 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Разом з тим, у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. За змістом\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У\~відповідності до\~\~ ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення, судом враховується, що Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону, відповідачем несвоєчасно та не у повному обсязі сплачувались надані позивачем послуги, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за період з 01.01.2022 року по 30.06.2025 року в розмірі 4490,87 грн., яка в свою чергу складається з абонентської плати та заборгованості за питну воду. У задоволенні позову в решті вимог позивача слід відмовити. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи часткове задоволення позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають у відшкодування витрат зі сплати останнім судового збору пропорційно до задоволених вимог, грошові кошти в сумі 1007,48 грн., виходячи з розрахунку 41,59% задоволених вимог від заявлених (4490,87*100/10797,91=41,59; 41,59*2422,40 /100 = 1007,48 грн.). При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial