Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

У лютому 2024 року позивач звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом про визначення місця проживання дитини з батьком. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 07 вересня 2018 року у Центральному районному у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області був укладений шлюб між ним і [PERSON] , про що складений актовий запис № 575 та отримано свідоцтво про шлюб. [INFO] в них народився син [PERSON] . У лютому 2022 року, а саме з початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, відповідач без його письмового дозволу вивезла дитину за межі України. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 05 лютого 2024 року шлюб між ними розірваний. Питання щодо місця проживання дитини не вирішено. Місце перебування відповідача разом із дитиною йому не відомо. Дії відповідача обмежують його право на виховання сина та спілкування з ним. Позивачем також зазначено, що в період з лютого 2022 року до травня 2023 року ним здійснювалися регулярні грошові перекази на картку відповідача для забезпечення потреб та проживання з сином за кордоном. З травня 2023 року відповідач перестала відповідати на його дзвінки та повідомлення, перешкоджає спілкуванню з сином. На думку позивача, син має проживати разом із ним в Україні. Позивач звертає увагу, що він працює, отримує заробітну плату, здатний забезпечити дитині харчування, проживання та розвиток. Також він орендує житло, в якому є можливість створити належні умови для проживання сина. В свою чергу, відповідач, перебуваючи за межами України, змушена змінювати місце проживання. Такий уклад життя створює стресове середовище для дитини. За цих підстав позивач просить визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом із ним в Україні за місцем його проживання. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 лютого 2024 року зазначену цивільну справу було передано за підсудністю до Авдіївського міського суду Донецької області. Ухвалою Авдіївського міського суду Донецької області від 10 квітня 2024 року у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою цього ж суду від 15 травня 2024 року витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відомості щодо перетину кордону України [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 17 червня 2024 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, який зобов`язано надати висновок по суті спору. В червні 2025 року відповідач в особі свого представника адвоката Ганчевої М.А. звернулася через «Електронний суд» із зустрічним позовом. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України задля захисту життя та здоров`я спільної малолітньої дитини відповідач покинула територію України та отримала тимчасовий захист в Італії. Звертає увагу, що в умовах воєнного стану виїзд за кордон дітей з одним з батьків дозволяється без нотаріально посвідченої згоди іншого з батьків. Крім того, на час виїзду вони проживали з позивачем однією сім`єю, тому це було погоджено з ним. На думку відповідача, позивач не має достатнього доходу, щоб забезпечити сину харчування, проживання та розвиток. Крім того, позивач працює та не має з ким залишати дитину. Натомість вона та дитина отримали в Італії тимчасовий захист. З вересня 2024 року дитина відвідуватиме дитячий садок, що дозволить їй офіційно працевлаштуватись та отримувати дохід. На теперішній час питання фінансового забезпечення біженців врегульовано італійським законодавством. Крім того, вони отримали медичну страховку, що дозволяє безоплатно отримувати всі необхідні медичні послуги. Вона ніколи не притягувалася до кримінальної відповідальності, не страждає на психічні розлади, що підтверджується відповідними доказами. Відповідач вважає, що в найкращих інтересах дитини визначити місце проживання дитини з нею. Відповідач просить врахувати, що в м. Дніпрі, де позивач зареєстрований як внутрішньо перемішена особа і де він просить визначити місце проживання сина, відбуваються щоденні чисельні повітряні тривоги, періодичні обстріли цивільної інфраструктури та житлових будинків з боку країни-агресора, тому задоволення його позову може поставити під загрозу життя та здоров`я їх малолітньої дитини. Отже, на думку відповідача, позивачем не надані докази, які підтверджують його можливість забезпечити сину належні умови проживання, виховання та розвитку. За цих підстав відповідач у своєму зустрічному позові просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з нею. Справа Авдіївським міським судом Донецької області розглянута не була. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Вища рада правосуддя рішенням від 11.06.2024 року № 1802/0/15-24 «Про зміну територіальної підсудності судових справ Авдіївського міського суду Донецької області» змінила з 01 липня 2024 року територіальну підсудність судових справ Авдіївського міського суду Донецької області шляхом її передачі до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 січня 2025 року головуючим суддею у справі визначено суддю Марченко Н.Ю., ухвалою якої від 27 січня 2025 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання. Крім того, ухвалою суду від 28 травня 2025\~року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом, орган\~опіки та\~піклування адміністрації\~Амур-Нижньодніпровського\~району Дніпровської\~міської ради. Зобов`язано орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради надати висновок по суті спору щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] . Під час підготовчого провадження ухвалою суду від 28 травня 2025\~року зустрічний позов\~\~ [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] , які об`єднані в одне провадження. На зустрічний позов позивачем був поданий відзив, в якому він вважає, що документи, долучені відповідачем, зокрема, що видані ТОВ «МЦ Медогляд України», є підробленими. Звертає увагу, що відповідач не перебувала на території України та не проходила огляд у лікаря-психіатра у м. Києві. Отже, просив відмовити у прийнятті зустрічного позову. В свою чергу, представником відповідача були подані письмові пояснення, які по суті є відповіддю на відзив, в яких просила врахувати, що позивач ігнорує свій обов`язок, передбачений ст. 180 СК України, щодо утримання дитини. Заборгованість зі сплати аліментів станом на 07.04.2025 становить 42646,66 грн. Крім того, позивач має інші боргові зобов`язання. Позивач не надав доказів наявності в нього джерела доходів. Отже, на її думку, твердження позивача про можливість забезпечити сину харчування, проживання та розвиток є суперечливими. 04 липня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, що питання про надання суду висновку по суті спору не може бути розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, оскільки мати [PERSON] з дитиною [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , а перебуває за межами країни через збройну агресію російської федерації. Ухвалою суду від 28 серпня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. В свою чергу, в судовому засіданні приймав участь його представник адвокат Погорілий О.В., який первісний позов підтримав, а зустрічний позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених в їх заявах по суті справи. Представник відповідача Ганчева М.А., яка приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, первісний позов не визнала та наполягала на задоволенні зустрічного позову. Представник органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, у своєму клопотанні просив розглянути справу без їх участі та ухвалити рішення відповідно до норм чинного законодавства. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що зустрічний позов підлягає задоволенню, а первісний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав: Судом установлено, що сторони, [PERSON] і [PERSON] , з 07 вересня 2018 року перебували у шлюбі. Мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Сторони разом із дитиною є внутрішньо переміщеними особами. Згідно з довідкою від 13.09.2021 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з листом Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради від 05.04.2024 відповідач разом із дитиною була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 18 березня 2022 року відповідач разом із дитиною виїхала за кордон та на цей час з дитиною як біженці перебувають в Італійській Республіці, де отримали тимчасовий захист та дозвіл на проживання. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 05 лютого 2024 року шлюб між сторонами розірваний. 18 липня 2024 року Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська був виданий судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 березня 2024 року до досягнення повноліття. Згідно з розрахунком, складеним державним виконавцем, заборгованість зі сплати аліментів станом на березень 2025 року становить 42\~646,66 грн. Між сторонами наявний спір щодо визначення місця проживання дитини, при вирішенні якого суд керується наступним: Згідно зі статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною сьомою\~статті 7 Сімейного кодексу України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 1\~статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до статті 161 СК України\~якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Так, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права та практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд, насамперед, має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Тобто в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема щодо обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Верховний Суд у своїй постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20) визначив базові елементи, які підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, а саме: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту. При вирішенні цієї категорії спорів також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. Дитина не може бути залишена у небезпечній для її фізичного та психічного здоров`я ситуації. Отже, серед інших обставин, що мають істотне значення, судам слід досліджувати безпекову ситуацію та обмеження, пов`язані із проведенням бойових дій та їх наслідками. При цьому сам факт запровадження на території України воєнного стану не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини з одним із батьків, зокрема з тим, який проживає за межами України. У постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20 Верховний Суд вказав, що з огляду на введення воєнного стану в Україні, при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. Суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову батькові у позові, пославшись на те, що суд апеляційної інстанції врахував інтереси дитини, її думку (небажання повертатися в Україну), а також безпеку проживання дитини з матір`ю на території Румунії. Крім того, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22) зроблений висновок, що факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того, вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним із батьків в Україні. Також у постанові Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.12.2023 у справі № 523/19706/19 викладений висновок, що передбачена частинами четвертою та п`ятою\~статті 19 СК України\~обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої\~статті 19 СК України\~надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступі до правосуддя і означав би порушення положень\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема у зв?язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо. Суд звертає увагу, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В даному випадку судом було залучено до участі у справі орган опіки та піклування, представлений належною юридичною особою, який зобов`язано надати висновок по суті спору щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків. Тобто судом були вжиті всі заходи для отримання відповідного висновку органу опіки та піклування, але останнім такий висновок не був наданий із посиланням на неможливість розгляду вищевказаного питання на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, оскільки дитина з матір`ю перебуває за кордоном. Суд звертає увагу, що справа перебуває в провадженні судів з лютого 2024 року. Через ненадання суду висновку органом опіки та піклування відповідно до статті 19 СК України справа тривалий час не знаходить свого вирішення. При цьому у судовому засіданні кожна сторона представлена своїм адвокатом, яким подані суду всі наявні докази на підтвердження своїх вимог і заперечень. Тому суд вважає можливим вирішити спір на підставі наявних у справі даних та доказів. Оцінивши сукупність доказів у справі, суд вважає, що в цій справі як мати, так і батько здатен забезпечити належні умови проживання, виховання та розвитку своєї малолітнього дитини, оскільки вони обидва ведуть нормальний спосіб життя, мають у користуванні житло та отримують дохід, достатній для забезпечення потреб дитини. Поряд із цим суд ураховує, що на час розгляду та вирішення справи малолітньому [PERSON] , [INFO] , виповнилося повних шість років. З березня 2022 року через повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України він перебуває з матір`ю за кордоном - в Італійській Республіці, де ними як біженцями отриманий тимчасовий захист та дозвіл на проживання, що підтверджується наданими відповідачем доказами. В свою чергу, позивач проживає на території України в м. Дніпрі. Таким чином дитина тривалий час постійно проживає з матір`ю за кордоном і не має регулярного спілкування з батьком. Такі обставини можуть свідчити, що на відміну від відповідача позивач не має тісного психологічного зв`язку з сином. Тим більше, що понад трьох років відповідач через об`єктивні причини не має можливості брати активну участь у вихованні дитини. Звернувшись до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з батьком, позивач не навів достатніх аргументів та не надав відповідних доказів, що це відповідатиме найкращим інтересам самої дитини. Твердження позивача, наведені у його позові, фактично зводяться до створення йому відповідачем перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, а також неможливості реалізації своїх батьківських обов`язків через проживання дитини з матір`ю за кордоном. Між тим, суд звертає увагу, що інтереси дитини мають переважати над інтересами та бажаннями батьків. Матеріали справи не містять доказів, що мати не здатна забезпечити дитині належні умови проживання, виховання та розвитку за кордоном, а також, що найкращим інтересам дитини буде відповідати її повернення в Україну та визначення місця проживання з батьком. Об`єктивних підстав вважати, що малолітній [PERSON] виявляє більшу прихильність до батька, а також, що останній зможе створити не лише належні умови для проживання дитини, а й психологічний комфорт та догляд за дитиною в разі її розлучення з матір`ю та повернення в Україну, в суду немає. При цьому суд вважає, що за умови здатності матері здійснювати належний догляд і виховання дитини в умовах збройної агресії російської федерації проти України дитині безпечніше залишатися з матір`ю за кордоном, де їй створені умови для проживання та розвитку. З приводу доводів позивача та його представника про недостовірність поданого відповідачем доказу довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергово психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин, то суд відзначає, що такий документ не має значення для вирішення цієї справи, оскільки за змістом статті 161 СК України суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто, зокрема, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами. Втім самим позивачем протягом усього часу розгляду справи не оспорювалося, що відповідач спиртними напоями або наркотичними засобами не зловживає, докази іншого позивачем не надані. Крім того, само по собі посилання позивача на те, що через проживання дитини з матір`ю за кордоном він не має можливості спілкуватися з дитиною та реалізовувати свої батьківські права, не можуть бути підставою для задоволення його позову, оскільки в разі створення відповідачем перешкод у спілкуванні з дитиною, він вправі вимагати встановлення у судовому порядку способу його спілкування з дитиною та участі у її вихованні, а не визначення місця проживання дитини з батьком. Отже, з урахуванням віку дитини, фактичних взаємовідносин сторін із дитиною, прихильності дитини до кожного з батьків, ставлення кожної сторони до виконання своїх батьківських обов`язків, зокрема відсутності доказів неналежного виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків, тривалості проживання дитини з матір`ю, яка займається її щоденним доглядом, розвитком і вихованням, а також небезпечної ситуації в Україні через військові дії, суд вважає, що найкращим інтересам дитини [PERSON] відповідає визначення місця його проживання з матір`ю. На переконання суду, визначення місця проживання дитини з матір`ю не порушуватиме психологічний стан дитини та сприятиме гармонійному розвитку. Тож зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити, визначивши місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, відмовивши у задоволенні позову [PERSON] . При розподілі судових витрат суд керується положеннями частини 1 статті 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сторонами при зверненні до суду з первісним і зустрічним позовом відповідно був сплачений судовий збір. Оскільки зустрічний позов задоволено, а в задоволенні первісного позову відмовлено, то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі 968 грн 96 коп, а витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved