Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

ТОВ «Споживчий центр» звернулося в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 27.12.2024 між ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] укладено кредитний договір №27.12.2024-100002263, згідно з умовами якого відповідач отримала у користування кошти в розмірі 10000 грн строком на 140 днів з кінцевою датою повернення 15.05.2025. Згідно з умовами кредитного договору процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Комісія, пов`язана з наданням кредиту 15% від суми кредиту та дорівнює 1500 грн. Неустойка: 100 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Договір укладено в електронному вигляді шляхом підписання такого одноразовим цифровим ідентифікатором. Відповідач не виконала належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на момент пред`явлення позову утворилася заборгованість у розмірі 30500 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10000 грн, по процентам в розмірі 14000 грн, по комісії в розмірі 1500 грн, по неустойці за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання у розмірі 5000 грн, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». На підставі наведеного, просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №27.12.2024-100002263 від 27.12.2024 у розмірі 30500 грн та суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2422 грн. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.08.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом. Постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та здійснювати розгляд (формування та зберігання) судової справи в змішаній (паперовій та електронній) формі, при цьому додатки до позовної заяви зберігати лише в електронній формі. 17.09.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Шелудько О.О. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У поданому відзиві представник відповідача вказує, що позивачем не надано жодних первинних документів на підтвердження заявленої заборгованості за кредитним договором №27.12.2024-100002263. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем долучена довідка ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №1-0508 від 05.08.2025, відповідно до якої на картку 5355280031341231 перераховано 10000 грн. Долучена довідка не може свідчити про факт отримання відповідачем коштів, оскільки в ній відсутні відомості про особу отримувача, відтак встановити чи належить вказана картки саме відповідачу неможливо. Долучена довідка не є документом первинного бухгалтерського обліку, в розумінні чинного законодавства, який би підтверджував факт переказу коштів на рахунок відповідача. Відтак, з огляду на докази, наявні в матеріалах справи, неможливо ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу. Крім того, долучена довідка не має відношення до спірного кредитного договору №27.12.2024-100002263, оскільки має приписку: «Видача за договором кредиту №19.12.2024-100000297», тобто зовсім іншого кредитного договору. Позивачем долучено самостійно складену довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором №27.12.2024-100002263. Своєю чергою, розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а отже, не є належним доказом існування боргу. Вказаний розрахунок заборгованості містить лише суму заборгованості (незмінну) та не містить відомостей щодо розрахунку заборгованості за період з часу укладення кредитного договору, які б дозволили суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Жодних доказів на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором №27.12.2024-100002263 позивач всупереч вимог ст. 81 ЦПК України не надав. З огляду на наведене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, що підтверджують заявлені ним вимоги, і у суду немає правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості. Враховуючи, що строк дії таких обмежень, встановлених у зв`язку з введенням воєнного стану, триває із 24 лютого 2022 року і на період дії воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування, а позивачем нарахована неустойка за невиконання грошових зобов`язань за кредитним договором в цей період, підстави для стягнення з відповідача 5000 грн. неустойки відсутні. Відповідач заперечує нарахування комісії, виходячи з того, що із змісту безпосередньо кредитного договору взагалі неможливо визначити та встановити за які саме послуги, надані банком, стягується комісія. У зв`язку з викладеним, відповідач вважає, що отримання кредитором комісійної винагороди в розмірі 1500 грн від суми кредиту є таким, що не відповідає принципу справедливості, добросовісності та розумності в розумінні Закону України «Про споживче кредитування». У судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві просить суд проводити розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилася, при цьому її представник надіслала заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача. За приписами ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27.12.2024 між ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] укладено кредитний договір №27.12.2024-100002263, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит на наступних умовах: дата надання/видачі кредиту 27.12.2024; сума кредиту: 10000 грн.; строк, на який надається кредит 140 днів з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту 15.05.2025. Згідно з п. 5 договору продовження (лонгація, пролонгація) строку кредитування та строку виплати кредиту передбачена. Продовження (лонгація, пролонгація) строку договору не передбачена. Позичальник має право ініціювати укладення додаткового договору для продовження строку кредитування та строку виплати кредиту, установлених договором, на підставі поданого до кредитодавця звернення із зазначеною датою в паперовій формі або в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора кожного разу під час такого ініціювання. Кредитодавець також інформує позичальника про зміну строку повернення кредиту шляхом відправлення повідомлення в особистий кабінет позичальника на вебсайті кредитодавця, який є створеним на момент укладення даного кредитного договору або створюється позичальнику при укладенні ним даного договору, та є обраним за згодою з позичальником каналом для комунікації, для відправлення повідомлень про зміну строку повернення кредиту та строку виплати кредиту. Ініціювання споживачем продовження (лонгації, пролонгації) строку кредитування відбувається без змін умов попередньо укладеного договору в бік погіршення для споживача. Процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит (надалі «процентна ставка»). Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку (п. 6 договору). Відповідно до п. 7 договору комісія, пов`язана з наданням кредиту (надалі «комісія», економічна сутність плата за надання кредиту) 15% від суми кредиту та дорівнює 1500 грн. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту (база розрахунку) на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту. Пунктом 8 договору передбачено, що договором не передбачено змін в умовах надання фінансової послуги, щодо якої укладено договір, крім продовження (лонгації, пролонгації) строку кредитування та строку виплати кредиту у порядку, передбаченому договором. Протягом строку дії договору тарифи та комісія(ії) за фінансовою послугою залишаються незмінними. Кредитодавець не надає додаткових та/або супутніх послуг (п. 9 договору). Згідно з п. 10 договору денна процентна ставка загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0,82% (денна процентна ставка) = (11539,77 / 10000) / 140 ? 100%. Відповідно до п. 11 проценти (економічна сутність плата за користування кредитом) розраховуються шляхом множення всієї суми кредиту (включаючи всі транші) (залишку від всієї суми кредиту) (база розрахунку) на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку, яка застосовується у відповідному періоді. Пунктом 12 договору передбачений графік платежів. Листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 05.08.2025 вих. №1-0508 повідомлено, що ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Для цього підприємство внесене в державний реєстр фінансових установ (свідоцтво серія ФК №342 від 02.10.2012) та отримало Ліцензію Національного банка України №3 від 11.11.2013. Між їхніми підприємствами укладено договір на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024. Відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 19.12.2024 19:10:48 на суму 10000 грн, номер картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua 600375441, призначення платежу: Видача за договором кредиту №19.12.2024-100000297. Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості [PERSON] за кредитним договором №27.12.2024-100002263 від 27.12.2024 заборгованість відповідача перед позивачем становить суму 30500 грн, з яких: 10000 грн основний борг; 14000 грн проценти; 1500 грн комісія; 5000 грн неустойка. Проценти по кредиту нараховані за період з 27.12.2024 по 15.05.2025. За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 611 ЦК України при порушенні зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. 27.12.2024 [PERSON] на веб-сайті кредитодавця подала заявку про укладення кредитного договору №27.12.2024-100002263 на наступних умовах: сума кредиту 10000 грн, строк кредитування 140 дні, дата повернення кредиту 15.05.2025. ТОВ «Споживчий Центр» розглянувши заявку відповідача направило такому пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), яку остання акцептувала шляхом накладення одноразового електронного підпису Е786, який було надіслано їй на вказаний ним номер телефону. Перерахування коштів було здійснено на картку, вказану [PERSON] № [NUMBER] в сумі 10000 грн, що підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 05.08.2025 вих. №1-0508. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що наявний в матеріалах лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 05.08.2025 вих. №1-0508, незважаючи на те, що у ньому зазначено призначення платежу: Видача за договором кредиту №19.12.2024-100000297, є належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування позивачем кредитних коштів відповідачу на умовах, визначених договором №27.12.2024-100002263 від 27.12.2024. Суд звертає увагу на те, що відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на її картковий рахунок або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить. Оскільки товариство не є банківською установою, то, відповідно, позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може. При цьому чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Відтак, слід вважати, що факт отримання кредитних коштів [PERSON] є доведеним. З приводу нарахувань за кредитним договором та недоведеності суми заборгованості за процентами, з даного приводу суд зазначає наступне. Умовами п. 6 кредитного договору визначено, що процентна ставка за користування спірним кредитом становить 1% на день та є фіксованою і незмінюваною. Саме з урахуванням визначеної умовами договору процентної ставки в 1% на день кредитором нарахована заборгованість за процентами за користування кредитом, що здійснено шляхом простих арифметичний дій з діленням суми виданого кредиту на 100% та множення отриманої після цього суми на 1%, внаслідок чого утворюється сума нарахованих процентів за один день користування кредитом, яка внаслідок множення її на кількість днів користування кредитом (140) дорівнюватиме 14000 грн. За наведеного та встановлених судом обставин вбачається, що ненадання позивачем детального розрахунку не порушило принцип змагальності сторін та право відповідача на захист, оскільки усі вихідні дані, необхідні для перевірки нарахованої позивачем заборгованості наявні в умовах укладеного договору та не потребують здійснення складних математичних розрахунків, а твердження про відсутність підстав для стягнення заборгованості за відсутністю належних доказів існування, розміру та підстав для такої заборгованості є неприйнятними. До того ж, зауважень із посиланням на неправильність проведеного позивачем розрахунку із наданням відповідних доказів відповідачем не зазначено. Сама довідка-розрахунок заборгованості, яку додано до позову, виходячи із зазначених в ній сум свідчить про дотримання кредитором, як періоду нарахування процентів, так і використання розміру процентної ставки за визначеними умовами договору. Позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача комісії у розмірі 1500 грн та неустойки у розмірі 5000 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 виснувала, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Як виснував Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 6 листопада 2023 року у справі №204/224/21, якщо в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), та не узгоджено їх зі споживачем, то такі умови є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, стягнення з відповідача комісії за надання кредиту та додаткової комісії є неправомірним та не підлягає задоволенню, оскільки таке не відповідає нормам Закону України «Про споживче кредитування» та сталій практиці Верховного Суду. З приводу стягнення неустойки в розмірі 5000 грн, то така вимога також не підлягає задоволенню враховуючи положення п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22 суд виснував щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України. Тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. Таким чином, вимога про стягнення неустойки в розмірі 5000 грн задоволенню не підлягає. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення отриманих коштів за укладеним договором належним чином не виконала, з вищезазначеного вбачається, що стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий Центр» за кредитним договором №27.12.2024-100002263 від 27.12.2024 підлягає стягненню заборгованість у розмірі 24000 грн, з яких: 10000 грн основний борг; 14000 грн проценти, а тому суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1865,24 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial