Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] , в інтересах яких діє адвокат Лупейко О.В., звернулися до суду з позовом до російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією російської федерації проти України, в якому просять стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів моральну шкоду у розмірі по 100 000 000,00 (сто мільйонів) гривень, що станом на день з`явлення позову є еквівалентом 2 457 002,45 (два мільйона чотириста п`ятдесят сім тисяч два) дол. США (сорок п`ять) центів, або 2 268 700, 33 (два мільйона двісті шістдесят вісім тисяч сімсот) Євро (тридцять три) центи. В обґрунтування позову зазначено, що 24 лютого 2022 року російська федерація розпочала військову агресію проти України, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад, який триває до сьогодні. Реально на території України йде війна із застосування сучасних систем озброєння, країною агресором здійснюється терор мирного населення, відбувається масове знищення інфраструктури. Вчинена військова збройна агресія російської федерації проти України є загальновідомим фактом і у контексті цього позову з огляду на приписи ч. 3 ст. 82 ЦПК України не підлягає окремому доведенню. Після початку військового вторгнення російської федерації Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні вводився воєнний стан строком на 30 діб (до 26 червня 2022 року), який потім неодноразово продовжувався. Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 15.08.2022 № 2500-ІХ; Указом Президента України від 07 листопада 2022 року № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 16.11.2022 № 2738-ІХ; Указом Президента України від 06 лютого 2023 року № 58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 07.02.2023 № 2915-ІХ; Указом Президента України від 01 травня 2023 року № 254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України 19.05.2023 № 3057-ІХ; Указом Президента України від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №3275-ІХ; Указом Президента України від 06 листопада 2023 року № 734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 08.11.2023 № 3429-ІХ; Указом Президента України від 05 лютого 2024 року № 49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 06.02.2024 № 3564-ІХ; Указом Президента України від 06 травня 2024 року № 271/2024, затвердженим Законом України від 08.05.2024 «Про продовження воєнного стану в Україні». Вказує, що військова збройна агресія російської федерації, беззаперечно, спричинила тяжкі наслідки, як для держави у цілому, так і громадян України. Спричинені тяжкі наслідки були і для позивачів за цим позовом [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , оскільки, у війну вони втратили єдиного сина, житло та здоров`я. Представник зауважує, що позивачі [PERSON] та [PERSON] , є громадянами України та подружжям. Одружились у 1983 році на Донеччині. Від шлюбу у позивачів [INFO] народився єдиний син - [PERSON] , який був для них спільною гордістю і найбільшим щастям у житті. Спочатку сім`я проживала на Донеччині, а у 1998 році переїхали на Київщину. На Київщині позивачі придбали для себе житло (17/100 житлового будинку [ADDRESS] , яке стало для них сімейною садибою. Наразі, адреса житла: [ADDRESS] . Зауважує, що спільний син позивачів - [PERSON] виріс та став офіцером української поліції, працював у смт. Бородянка, а позивачі вийшли на пенсію. Вони продовжували бути щасливими, насолоджувалися кожною миттєвістю, раділи успіхам сина. Їх регіон у перші ж дні війни потрапив у епіцентр бойових дій. Ситуація була жахлива, у зв`язку з чим сім`я позивачів була змушена проживати у підвалі будинку. При цьому, після початку бойових дій у м. Буча до позивачів із смт Бородянки приїхав син [PERSON] , щоб допомогти евакуюватись, але такої можливості уже не було. Оскільки він був офіцером поліції, то залишатись з позивачами не міг, тому відбув на службу. Тоді позивачі бачили свого сина живим востаннє. Згодом, у будинку зникло світло та опалення, почали закінчуватися запаси їжі. Бойові дії не припинялися. Це стало небезпечним для життя, тому 8 березня 2022 року позивачу [PERSON] , разом з дружиною сина і її дітьми, вдалося дістатися до Українського гуманітарного інституту, а звідти виїхати через «зелений коридор». 10 березня 2022 року ворожими снарядами сімейний будинок позивачів був знищений і згорів з усім майном за лічені хвилини. Позивач [PERSON] , отримав опіки, ледве врятувався, встигнувши забрати собаку та сумку з документами, наступного дня зміг евакуюватись. Після цього позивачі, знаходячись у м. Києві, почали розшукувати сина, проте, ніяких звісток від останнього не поступало. Тільки після деокупації Київщини, позивачі 11 квітня 2022 року довідались, про те що 05 березня 2022 року їх син [PERSON] був розстріляний російськими загарбниками та окупантами і захоронений у братській могилі у м. Бучі на території церкви Андрія Первозваного. Загибель сина для позивачів стала невимовним горем і трагедією усього життя. Біль від втрати нестерпний і наразі. Разом з тим, позивачі дізналися, що їх син [PERSON] був справжнім героєм. У період бойових дій у м. Бучі та регіоні він допоміг багатьом людям, допомагав ЗСУ, приєднався до сил територіальної оборони, воював захищаючи Україну. Про нього відзняті відео-сюжети: https://www.youtube.com/watch?v=dKC9czZq7VE; [INFO] ; [INFO] ; [INFO] ; https://www.youtube.com/watch?v=pGlolyLHNVo. Вказує, що під час війни позивачі пережили і переживають цілий спектр негативних емоцій і такі моральні страждання прогресують, оскільки війна триває та минулого і сина вже не повернути. На фоні моральних страждань у позивачів посилились фізичні недуги та хвороби. Реальність для позивачів є і продовжує бути жорстокою. Психіка кожного з них є виснаженою, вони почуваються психотравмованими. Позивачі вважають, що в психологічних стражданнях винна російська федерація, яка вчинила військовий збройний напад на Україну та намагається здійснити геноцид українського народу. Позивачі стверджують, що військовою агресією російської федерації кожному з них спричинена моральна шкода, яку оцінюють для кожного по 100 (сто) млн. грн. На підтвердження фактів психотравмування і спричинення моральної шкоди позивачами замовлялись психологічні дослідження, які проводились спеціалістом-психологом [PERSON] . За його деталізованими висновками від 25 травня 2024 року позивачам спричинено моральну шкоду з констатацією, що визначений ними розмір морального відшкодування є адекватним психотравмуючій ситуації і рекомендується до стягнення. Позивачі [PERSON] та [PERSON] , вважають, що відповідальною за спричинену ним моральну шкоду є безпосередньо держава російська федерація, збройні формування якої за злочинним наказом свого керівництва 24 лютого 2022 року умисно вчинили збройну агресію проти України і спричинили описані наслідки для них і родини, у зв`язку з чим і звертаються до суду з вказаним позовом. 05 серпня 2024 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області позовну заяву було залишено без руху з зазначенням недоліків та наданням позивачам строку для їх усунення. У відповідний строк позивачі усунули виявлені недоліки. Ухвалою суду від 07 листопада 2024 року було відкрито провадження у справі, розгляд справи було вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче засідання. Ухвалою суду від 17 січня 2025 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачі та їх представник не з`явилися. Від представника позивачів, адвоката Лупейка О.В. попередньо надійшла зава про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російської Федерації з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російської Федерації заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно. Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 вказав, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема РФ, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Верховний Суд також встановив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ у зв`язку з повномасштабною збройною агресією. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. Зупинення провадження у справі призведе до безпідставного зволікання з розглядом справи, що не сприятиме якнайкращому захисту інтересів позивача. Для належного повідомлення зроблені оголошення на сайті судової влади, а також направлено повідомлення на відомі адреси електронної пошти відповідача, однак жодних пояснень або обґрунтувань стороною відповідача не надано. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Через відсутність від відповідача клопотань та відзиву на позов, враховуючи відсутність заперечень позивачів на заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частинами 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що гр. України [PERSON] , [INFO] , та гр. України [PERSON] , [INFO] , перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 05 листопада 1983 року Пелегеєвською селищною радою м. Торез Донецької області, про що зроблено відповідний актовий запис № 209, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мали спільного сина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10 листопада 1984 року. З письмових пояснень позивачів [PERSON] та [PERSON] вбачається, що спочатку їхня сім`я проживала на Донеччині, однак у 1998 році вони переїхали до селища Буча (наразі - місто Буча) Київської області, де ними на підставі Договору дарування частини житлового будинку від 02 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Білоконь С.І., копія якого долучена до матеріалів справи, було набуто у власність частину житлового будинку [ADDRESS] . З матеріалів справи також вбачається, що в подальшому вказаному житловому будинку було присвоєно адресу: [ADDRESS] , де позивачі проживали та наразі зареєстровані. Як вбачається з копії Акту обстеження нерухомого майна, пошкодженого (знищеного) внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації № 1168 від 13.05.2023 р., копії Довідки від 12 серпня 2022 р. № 0137 про непридатність житлового приміщення для проживання, а також копії Звіту з обстеження технічного стану садибного (індивідуального) житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що був пошкоджений під час збройної агресії Російської Федерації, вказаний житловий будинок [ADDRESS] було повністю зруйновано 10.03.2022 року внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації. Приблизно [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, про що 13 квітня 2022 року Боярським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) було складено відповідний актовий запис № 126, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13 квітня 2022 року. Згідно копії постанови № 76 медичної (військово-лікарської) комісії ДУ «ГМЦ МВС України від 15 вересня 2023 року поранення старшого лейтенанта поліції [PERSON] , 1984 р.н.: «Вогнепальне поранення голови (приблизно 05.03.2022 р.)», яке призвело до смерті (приблизно [INFO] ), було отримане під час виконання службових обов`язків у період дії воєнного стану під час безпосередньої участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів. Позивачі наголошують, що їх син [PERSON] був справжнім героєм, оскільки, у період бойових дій у м. Буча та регіоні він допоміг багатьом людям, допомагав ЗСУ, приєднався до сил територіальної оборони, а також захищав Україну. Зазначені відомості дійсно були відображені у відео-репортажах в мережі інтернет за посиланнями: [INFO] [INFO] [INFO] [INFO] [INFO] Позивачі звертають увагу, що загибель їх сина стала невимовним горем і трагедією усього їх життя. При цьому, позивачі переконані, що саме російська федерація, яка вчинила військовий збройний напад на Україну та намагається здійснити геноцид українського народу, винна в понесених ними психологічних стражданнях. У зв`язку з наведеними обставинами, 10 лютого 2024 року позивачі [PERSON] і [PERSON] звернулися до спеціаліста психолога із заявами про проведення психологічного дослідження, за результатами проведення якого просили надати відповіді на наступні питання: 1. Чи стала війна та описані у моїй заяві події, що відбулися зі мною, психотравмуючими для мене, [PERSON] .? 2. При підтвердженні психотравмування, якою є сутність, глибина та інтенсивність впливу на мою, [PERSON] , особистість? 3. Чи завдана мені, [PERSON] , в такому випадку моральна шкода та в чому вона полягає? 4. Чи мається в такому випадку прямий причинно-наслідковий зв`язок між психотравмуючими факторами та спричиненою моральною шкодою? 5. Яким є можливий розмір грошового відшкодування за завдану моральну шкоду? Чи адекватним психотравмуючій ситуації є визначений мною розмір морального відшкодування? Аналогічні питання були поставлені і у заяві [PERSON] . Згідно Висновку спеціаліста-психолога [PERSON] за результатами психологічного дослідження фізичної особи від 25 травня 2024 року, останній вважає, що: 1. Досліджена ситуація, пов`язана зі впливом на життя і здоров`я [PERSON] збройної агресії російської федерації на Україну, є, беззаперечно, психотравмуючою для неї. 2. Глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість [PERSON] за обставинами, що були піддані дослідженню є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для її фізичного і психологічного здоров`я. 3. За обставин, які розглянуті у дослідженні, заявниці [PERSON] завдано моральної шкоди. 4. Між спричиненою заявниці [PERSON] моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок. 5. Визначений самостійно [PERSON] розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним психотравмуючій ситуації. Рекомендований розмір морального відшкодування [PERSON] за даними психологічного дослідження встановлюється у 100 (сто мільйонів) гривень, у т.ч. з урахуванням фактору, що сама [PERSON] вважає таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я. Згідно Висновку спеціаліста-психолога [PERSON] за результатами психологічного дослідження фізичної особи від 25 травня 2024 року, останній вважає, що: 1. Досліджена ситуація, пов`язана зі впливом на життя і здоров`я [PERSON] збройної агресії російської федерації на Україну, є, беззаперечно, психотравмуючою для нього. 2. Глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість [PERSON] за обставинами, що були піддані дослідженню є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для його фізичного і психологічного здоров`я. 3. За обставин, які розглянуті у дослідженні, заявнику [PERSON] завдано моральної шкоди. 4. Між спричиненою заявнику [PERSON] моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок. 5. Визначений самостійно [PERSON] розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним психотравмуючій ситуації. Рекомендований розмір морального відшкодування [PERSON] за даними психологічного дослідження встановлюється у 100 (сто мільйонів) гривень, у т.ч. з урахуванням фактору, що сам [PERSON] вважає таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я. Позивачі також звертають увагу на той факт, що на фоні моральних страждань посилились їхні фізичні недуги та хвороби. На підтвердження чого до позовної заяви були долучені: Виписка з амбулаторної карти № ЛТВ-1498 [PERSON] , [INFO] , № 792 від 19.07.2024 року видана Амбулаторією групової практики № 2 КНП «Бучанський центр первинної медико-санітарної допомоги» Бучанської міської ради; Виписка з амбулаторної карти № ЛТВ-388 [PERSON] , [INFO] , № 791 від 19.07.2024 року видана Амбулаторією групової практики № 2 КНП «Бучанський центр первинної медико-санітарної допомоги» Бучанської міської ради. У зв`язку з чим, позивачі стверджують, що військовою агресією російської федерації кожному з них була спричинена моральна шкода, яку оцінюють для кожного по 100 (сто) млн. грн. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина перша ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Як передбачено ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.). Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України). Суд враховує, що пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Згідно ст. 1 ЗУ «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією. Відповідно до ст.ст. 1-3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії Російської Федерації з 20.02.2014. Поряд з цим, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України. На підставі ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 8 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів. Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Крім того на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації. Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва російської федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). При цьому, російська федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 49). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: «Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: - предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; - місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; - передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; - вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; - національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58). Отже, російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України». Тобто, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини. Суд наголошує,\~що [PERSON] \~та [PERSON] звернулися до суду з позовом до рф про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією російської федерації проти України. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії рф) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ, оскільки такі дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, так як будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. Згідно із статтею 8 Європейської Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Як кореспондують ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 3-5 ст. 23 ЦК України). Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. При вирішенні позову, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. В результаті збройної агресії російської федерації проти України позивачі [PERSON] та\~ [PERSON] зазнали моральних страждань. Завдана моральна шкода обумовлена зокрема тим, що позивачі втратили свого єдиного сина, що стало для них непоправним горем і трагедією, а також завдало суттєвого морального болю. Також було знищене житло позивачів, внаслідок чого останні зазнали значних матеріальних втрат та моральних переживань. На фоні пережитого, у позивачів посилились фізичні недуги та хвороби, внаслідок чого психіка кожного з них є виснаженою. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду позивачами доведено, що саме внаслідок збройної агресії російської федерації проти України вони наразі відчувають значні душевні страждання. Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, істотних порушень їх конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, суд вважає справедливим заявлений розмір компенсації за заподіяну моральну шкоду. З огляду на зазначене, суд приходить висновку, що позивачами доведено обставини на які вони посилалися як на підставу позовних вимог, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд враховує, що позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: approved