Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-23 00:00:00

ГУ НП в Черкаській області, в особі свого представника Макогін І.В., яка діє в порядку самопредставництва відповідного органу державної влади, звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього на свою користь матеріальні збитки, спричинені внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 563\~201,05 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 10.12.2024 з вини [PERSON] сталася ДТП, в якій було пошкоджено службовий автомобіль АП САП - МП (на базі а/м марки «Mitsubishi» моделі Outlander), номерний знак [NUMBER] , власником якого є ГУ НП в Черкаській області, внаслідок чого позивачу завдано матеріального збитку на суму 720\~001,05 грн. Страховиком відповідача позивачу було відшкодовано 156\~800 грн. (страхова виплата). Тож позивач вважає, що відповідач має доплатити йому різницю між вартістю фактично завданої шкоди (вартість матеріального збитку) та страховою виплатою, що складає 563\~201,05 грн. Оскільки відповідачем в добровільному порядку не відшкодовано в повному обсязі розмір матеріального збитку, завданого позивачу, то останній вимагає стягнути з відповідача відповідну суму коштів. Відповідач заперечив проти позову. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що ДТП сталося за обоюдною виною, як відповідача так і водія транспортного засобу позивача. Після ДТП родина відповідача зазнала значних збитків, оскільки їх автомобіль ремонту не підлягає, а дружина відповідача, яка була пасажиркою його авто і внаслідок ДТП зазнала значних тілесних ушкоджень, потребує дороговартісного лікування для відновлення стану свого здоров`я. Посилаючись на обоюдну вину водіїв-учасників ДТП, своє скрутне матеріальне становище, непомірність та необґрунтованість визначеного позивачем розміру збитків, відповідач просив відмовити в задоволенні позову. 09.06.2025 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. 24.06.2025 від відповідача на адресу суду надійшов відзив проти позову, який за клопотанням відповідача та його представника був залишений без розгляду ухвалою суду від 07.07.2025. 24.09.2025 судом закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснила, що за обставинами ДТП проводилось досудове розслідування в рамках кримінального провадження за ч. 1 ст. 286 КК України, де відповідач мав статус обвинуваченого, але відповідне кримінальне провадження було закрите судом на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням обвинуваченого (відповідач) з потерпілою (дружина відповідача). Натомість відповідач визнавав свою вину у вчиненні ДТП, а закриття кримінального провадження за ст. 46 КК України не звільняє відповідача від відповідальності за шкоду, завдану внаслідок ДТП, оскільки відповідне закриття кримінального провадження є звільненням від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав. Зазначила, що пошкоджений службовий автомобіль позивача дотепер невідремонтований. Зауважила, що розмір матеріального збитку підтверджується відповідним висновком експерта і саме відповідач зобов`язаний відшкодувати завдані позивачу матеріальні збитки в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Чернявський А.Л., який діє на підставі ордеру серії СА №1125139 від 29.06.2025, заперечив проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснив, що вина відповідача, як підстава для його цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої позивачу, не підтверджується належним чином, оскільки після закриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 286 КК України відносно відповідача не складалося протоколу про адміністративне правопорушення за обставинами події ДТП, а судове рішення про закриття кримінального провадження підтверджує лише наявність вини відповідача у заподіянні шкоди здоров`ю потерпілої (дружина відповідача). Зазначив, що питання про розмір матеріального збитку, що завданий позивачу, не було предметом судового дослідження в рамках кримінального провадження, а наданий позивачем висновок експерта є недопустимим доказом, оскільки не відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України, а отже розмір матеріального збитку нічим не підтверджується. Додатково зазначив про неможливість оцінки розміру збитків на підставі наданого позивачем висновку експерта, оскільки неможливо встановити, що описані у такому висновку експерта пошкодження автомобіля позивача виникли внаслідок ДТП, що мало місце за участю відповідача. Зауважив, що аналіз обставин події ДТП свідчить, що відповідна пригода сталася з вини обох водіїв, а відтак відповідач не має нести відповідальність за відшкодування збитків позивача. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що заперечує проти позову. Зазначив, що саме внаслідок неправильних дій водія автомобіля поліції обидва автомобілі зазнали значних пошкоджень. Зауважив, що внаслідок ДТП він та його родина постраждали значно більше і на теперішній час перебувають у скрутному матеріальному становищі. Додатково зазначив, що позивачем визначений непомірний та необґрунтований розмір збитків. Просив суд відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні був допитаний судовий експерт [PERSON] , який пояснив обставини проведення експертного дослідження, за результатами якого ним був складений висновок експерта №ЕД-19/124-24/17929-АВ від 17.04.2025. Заслухавши пояснення учасників справи та судового експерта, дослідивши надані суду докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 10.12.2024 близько 11год 30хв відповідач [PERSON] , керуючи автомобілем марки Hyundai Accent, реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись в місті Черкаси по проїзній частині вулиці Чехова зі сторони вулиці Надпільна в напрямку до вулиці Гоголя на нерегульованому перехресті (світлофорний об`єкт не працював) з вулицею Благовісна, поблизу будинку № 517, що по вулиці Благовісна, всупереч вимог п.п. 2.3. «б», 16.11 Правил дорожнього руху України та вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не зупинив керований ним автомобіль Hyundai Accent, д.н.з. [NUMBER] , а продовжив рух на перехрестя та допустив зіткнення зі спеціалізованим автомобілем Mitsubishi Outlаnder, реєстраційний номер [NUMBER] (на синьому фоні), під керуванням [PERSON] , який рухався по головній дорозі вулиці Благовісна, зі сторони вулиці Кобзарська в напрямку до вулиці Юрія Іллєнка. В результаті ДТП обидва автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, а пасажир автомобіля відповідача - [PERSON] отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості. За фактом події ДТП було розпочато досудове розслідування кримінального провадження №12024250310004023 від 10.12.2024 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Натомість ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.03.2025 відповідне кримінальне провадження закрите у зв`язку з примиренням обвинуваченого [PERSON] з потерпілою [PERSON] і звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України (судова справа №711/1323/25). За результатами службового розслідування щодо обставин зазначеної події ДТП за участю службового автомобіля ВПД №2 Черкаського РУП ГУНП «Mitsubishi Outlаnder», д.н.з. [NUMBER] (на синьому фоні), дисциплінарною комісією ГУ НП в Черкаській області складений висновок від 25.12.2024 відповідно до якого не встановлено порушень службової дисципліни в діях окремих поліцейських Черкаського РУП ГУНП, зокрема капітана поліції [PERSON] /а.с. 24-28/. Згідно листа ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» від 20.03.2025 за вих. №240001220936-2 цивільно-правова відповідальність [PERSON] станом на момент події ДТП була застрахована згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР-220432472. Розмір франшизи за таким полісом складає 3 200 грн. /а.с. 30/. Власником службового автомобілю АП САП - МП (на базі а/м марки «Mitsubishi» моделі Outlander), номерний знак [NUMBER] , є ГУ НП в Черкаській області, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу /а.с. 33/. На підставі заяви представника ГУ НП в Черкаській області від 14.03.2025, ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» 20.03.2025 здійснило виплату на користь ГУ НП в Черкаській області страхового відшкодування в розмірі 156\~800 грн. в якості покриття матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження службового автомобіля «Mitsubishi Outlаnder», д.н.з. [NUMBER] , у ДТП, що сталося 10.12.2024 за участю відповідача /а.с. 9, 29, 30/. За замовленням позивача судовим експертом Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Науменком В.С. було проведено транспортно-товарознавче дослідження автомобіля АП САП-МП, номерний знак [NUMBER] , за результатом якого складений висновок експерта №ЕД-19/124-24/17929-АВ від 17.04.2025 /а.с. 10-23/. Згідно змісту відповідного висновку ринкова вартість автомобіля АП САП - МП (на базі а/м марки «Mitsubishi» моделі «Outlander»), номерний знак [NUMBER] , після ДТП станом на 10.12.2024 складає 258\~784,95 грн., вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу станом на 10.12.2024 658\~599,11 грн., вартість матеріального збитку станом на момент проведення дослідження 720\~001,05 грн. Зазначені обставини справи, окрім їх часткового підтвердження письмовими доказами, повністю визнаються сторонами і не викликають у суду сумніви щодо їх достовірності, а тому суд вважає їх доведеними. Оскільки до теперішнього часу позивачу не відшкодовано в повному обсязі збитків, яких йому завдано внаслідок пошкодження у ДТП службового автомобіля, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір щодо порядку відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України від 01.07.2004 №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №1961). Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 988 ЦК страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно ст. 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 22.1 ст. 22 Закону №1961 у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою, а отже відповідні витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13). Відповідно до ст. 9 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на розподіл тягаря доказування у цивільних спорах про відшкодування шкоди та зауважував, що у таких справах з врахуванням презумпції винуватості (ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК) позивач зобов`язаний довести факт завдання шкоди, її розмір, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між діями відповідача та шкодою, завданою позивачу. У свою чергу відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоди, якщо доведе, що її завдано не з його вини. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що факт ДТП, факт завдання позивачу матеріального збитку внаслідок ДТП та отримання позивачем від ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» суми страхового відшкодування у повному обсязі в межах ліміту відповідальності страховика за шкоду, завдану майну, за вирахуванням франшизи, тобто в розмірі 156\~800 грн., не заперечуються сторонами. Предметом спору є недостатність, на думку позивача, суми страхового відшкодування для повного поновлення його прав та необхідність відшкодування відповідачем позивачу матеріальних збитків в повному обсязі. У свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач заперечував наявність своєї вини у спричиненні ДТП та посилався на необґрунтованість визначеного позивачем розміру матеріального збитку. Разом з тим, вина відповідача у спричиненні ДТП підтверджується ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.03.2025 у справі №711/1323/25, якою суд закрив кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Підставою закриття кримінального провадження стало примирення обвинуваченого [PERSON] з потерпілою. В цьому контексті слід звернути увагу, що передумовою звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України, є встановлення у діях обвинуваченого всіх елементів складу кримінального правопорушення, зокрема як тих, які складають об`єктивну сторону (в даному випадку - протиправне діяння, яке полягає у порушення вимог ПДР), так і тих, які складають суб`єктивну сторону (вина у формі умислу по відношенню до діяння з порушення вимог Правил дорожнього руху та вина у формі необережності по відношенню до наслідків ДТП). За таких обставин доводи сторони відповідача про відсутність доказів вини відповідача у спричиненні ДТП є необґрунтованими. Стосовно доводів учасників справи щодо розміру матеріального збитку, завданого позивачу, то суд виходить з наступного. Відповідно до п. 34.4 ст. 34 Закону №1961 для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти. В той же час, у п. 30.1 ст.30 Закону №1961 передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Отже, слід виснувати, що положеннями Закону №1961 передбачено два види доказів для встановлення розміру матеріального збитку звіт про оцінку, виконаний оцінювачем, та висновок про оцінку, виконаний експертом. Отже доказом розміру матеріального збитку може бути висновок експерта про оцінку. Положення статей 76, 102 - 113 ЦПК України визначають висновки експертів як один із засобів встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 2, 5, 6 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з абзацом чотирнадцятим пункту 4.14 розділу ІV Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня1998 року №53/5 (далі - Інструкція № 53/5), у вступній частині висновку експерта зазначаються: попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України або за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України. Обґрунтовуючи розмір позовних вимог в частині відшкодування матеріальних збитків позивач посилався на висновок експерта №ЕД-19/124-24/17929-АВ від 17.04.2025, складений за замовленням позивача. Натомість даний висновок експерта не містить застережень про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. У свою чергу сторона відповідача заперечувала проти належності та допустимості такого доказу, а також обґрунтованість визначеного позивачем розміру матеріального збитку. За таких обставин, з огляду на положення ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги наданий позивачем висновок експерта, оскільки такий доказ не відповідає ознакам допустимості та належності. Аналогічний підхід до критеріїв оцінки допустимості висновку експерта у цивільних справах викладений у постанові ВС від 16.11.2022 у справі №335/2566/18. Окремо суд зауважує, що сторона відповідача також заперечувала належність наданого позивачем висновку експерта, як письмового доказу, посилаючись на відсутність доказів того, що наявні на автомобілі позивача пошкодження були з авдані саме під час події ДТП за участю відповідача. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що подія ДТП були об`єктом досудового розслідування в рамках кримінального провадження №12024250310004023 від 10.12.2024 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. За змістом ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.03.2025 по справі №711/1323/25 вбачається, що під час досудового розслідування проводились судові експертизи технічного стану транспортних засобів автомобілів учасників ДТП. В той же час суд звертає увагу, що питання розміру матеріального збитку, завданого автомобілям сторін внаслідок ДТП, що мало місце 10.12.2024, не було предметом дослідження при вирішенні судом питання про закриття кримінального провадження в межах судової справи №711/1323/25. Аналіз змісту висновку експерта №ЕД-19/124-24/17929-АВ від 17.04.2025 свідчить, що він складений не у зв`язку з проведенням досудового розслідування, а на підставі листа заступника начальника центру АТВ ЦЗ ГУНП в Черкаській області від 12.12.2024. Огляд автомобіля позивача здійснювався експертом 02.04.2025 лише за участю представника ГУ НП в Черкаській області. Будь-які відомості про те, що відповідача було повідомлено про час і місце огляду експертом відповідного автомобіля суду не надані. На момент огляду показання одометра такого автомобіля не зафіксовані. В той же час у висновку експерта наявне застереження, що висновки цього дослідження є достовірними за умови, що показники одометра (лічильника пробігу) автомобіля відповідають його дійсному пробігу, а одометр не піддавався впливу з метою фальсифікації його показників. Таким чином, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження переліку пошкоджень, які були зафіксовані на службовому автомобілі позивача відразу після ДТП, що сталося 10.12.2024, доказів технічного стану автомобілю, а також доказів того, що відповідний автомобіль не піддавався експлуатації протягом часу, який сплинув з моменту ДТП до моменту його огляду експертом. Зазначені обставини, з огляду на правову позицію відповідача, унеможливлюють прийняття судом в якості належного доказу наданого позивачем висновку експерта. За таких обставин, враховуючи засади змагальності цивільного судочинства, позивачем всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано суду доказів, які з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, надали б суду можливість об`єктивно визначити дійсний розмір матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок пошкодження його службового автомобіля. До того ж, знаючи про зміст заперечень відповідача, сторона позивача не заявляла клопотань про призначення судом експертизи для визначення розміру матеріального збитку та не скористалась своїм правом надання суду інших доказів, зокрема щодо технічного стану свого пошкодженого службового автомобіля відразу після ДТП. Таким чином, беручи до уваги, що позивачем не доведено належним чином розмір матеріального збитку, то заявлені позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Окремо суд зауважує, що при формуванні висновків щодо результату вирішення спору між сторонами суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Європейський суд з прав людини вказав, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»). З огляду на вищевикладені положення суд не вбачає необхідності у наданні відповіді на всі інші аргументи сторін, оскільки вони не впливають на правильність висновків суду та не мають правового значення для результату розгляду справи. Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), наслідки спірної ситуації, суть та обставини спору, норми права, якими регулюються спірні правовідносини, здійснивши належну правову оцінку наданим суду доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Оскільки позов не підлягає до задоволення, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed