Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Васильєва Л.М., звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 21 листопада 2003 року в Терешківській сільській раді Полтавського району і області я зареєстрував шлюб з [PERSON] , актовий запис № 27, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 16.09.2020 (справа № 545/2053/20) шлюб між нами розірваний. В період шлюбу, в 2005 році за спільні з відповідачем кошти вони придбали земельну ділянку в садівничому кооперативі «Золоті Піски», [ADDRESS] і області площею 0.12 га. На час придбання цієї земельної ділянки на ній знаходився розпочатий будівництвом садовий будинок площею 33 кв.м., але на нього не було зареєстроване право власності. Отже предметом договору купівлі-продажу була лише земельна ділянка площею 0.12 га, що знаходиться в СТ «Золоті піски», [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу оформлений на колишню дружину [PERSON] . Під час посвідчення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки він надав нотаріальну посвідчену згоду на придбання земельної ділянки, яка придбана за спільні з відповідачем кошти. Оскільки земельна ділянка була придбана під час шлюбу за спільні кошти, вона спільною з відповідачем сумісною власністю. На час придбання земельної ділянки вони проживали з відповідачем у будинку її матері по [ADDRESS] , оскільки він власного житла не маю. З часу придбання земельної ділянки наша сім`я використовувала її за призначенням, як дачу. Після погіршення сімейних і подружніх стосунків, [PERSON] не маючи у власності чи користуванні будь-якого житла, вимушений проживати у недобудованому садовому будинку, який знаходився на спірній земельній ділянці на час її придбання та знаходиться на ній і в теперішній час. Відповідач також навідується на ділянку, інколи саджає город, та користується другим поверхом недобудованого садового будинку, до якого, є окремий вхід, з вулиці влаштовані сходи. Таким чином між ними склався порядок користування недобудованого спорудою садового будинку. У травні 2025 року відповідач почала пред`являти претензії з приводу земельної ділянки та недобудованого садового будинку. Враховуючи вищенаведене, просить порядку поділу спільного майна визнати за ним право власності на одну другу частину земельної ділянки, що розташована в Садівничому товаристві « Золоті піски» за адресою [ADDRESS] ; стягнути з відповідача судові витрати по справі зі сплати судового збору у розмірі 1120,00 грн. та 15000,00 грн. за правничу допомогу. Ухвалою судді від 30.06.2025 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.09.2025 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача [PERSON] - адвокат Васильєва Л.М. надала заяву, у якій просила провести судове засідання у відсутність сторони позивача. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] надала заяву про визнання позову. Також не заперечує проти стягнення з неї 50% судового збору, у зв`язку з визнанням позову, та витрат по оплаті правничої допомоги у розмірі 3000,00 грн., оскільки вона отримує мінімальну заробітну плату. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Так, судом встановлено, що з 21 листопада 2003 року в Терешківській сільській раді Полтавського району і області я зареєстрував шлюб з [PERSON] , актовий запис № 27, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 9). В період шлюбу, в 12.07.2005 року на підставі договору купівлі-продажу була придбана земельна ділянка в садівничому кооперативі «Золоті Піски», [ADDRESS] і області площею 0.12 га., та який був укладений на ім`я [PERSON] (а.с. 23, 24). Відповідно до частини третьої статті 368\~Цивільного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60\~Сімейного кодексу\~України передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Згідно з ч. 1 ст.61СК\~України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63\~СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із частиною першою статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Відповідно до ст.\~392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказів факту придбання вищевказаного майна за особисті кошти стороною відповідача суду не надано, а тому суд дійшов висновку, що спірне майно набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована в Садівничому товаристві « Золоті піски» за адресою [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», необхідно повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, а решту 50 відсотків судового збору стягнути на його користь з відповідача згідно приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved