Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

Позивач, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі «ТОВ «ФК «ЄАПБ»), звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути заборгованість за кредитними договорами в загальній сумі 84284,84 грн та сплачений судовий збір в сумі 3028,00 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на наступне. [PERSON] уклав з АТ «Таскомбанк» Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 002/12863423-SP від 31.12.2021, підписанням якого акцептував Публічну пропозицію АТ «Таскомбанк», яка розміщена на веб-сайті Банку: www.tascombank.com.ua та беззастережно приєднався до умов Договору. 28.02.2024 між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК» ЄАПБ» укладено Договір Факторингу № НІ/11/15-Ф (далі Договір факторингу), у відповідності до умов якого, ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати (сплатити) АТ «Таскомбанк» суму фінансування, а АТ «Таскомбанк» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «ЄАПБ» Права Вимоги за Кредитними Договорами, Договорами Поруки в обсязі та на умовах, що існують на Дату відступлення Прав Вимоги. Відповідно до Додатку № 1 до Договору факторингу № НІ/11/15 від 28.02.2024 Реєстру прав вимоги, ТОВ «ФК» ЄАПБ» набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 49644,34 грн, з яких: 22400,00 грн - загальна заборгованість по тілу кредиту; 27244,34 грн - загальна заборгованість по відсоткам. Всупереч умов кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК» ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 28.02.2024 позивачем не здійснювалось нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 002/12863423-SP від 31.12.2021 в розмірі 49644,34 грн. 31.01.2022 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] в електронній формі укладено кредитний договір № 102435812, згідно якого Позичальнику надано кредитні кошти у безготівковій формі, шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, реквізити якої надані відповідачем первісному кредитору з метою отримання кредиту. 16.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 16072024, у відповідності до умов якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Мілоан» Права вимоги до Боржників за кредитними договорами вказаними у Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників від 16.07.2024 року до Договору факторингу №16072024 від 16.07.2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 22348,00 грн, з яких: 20 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 1748,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 600,00 грн - заборгованість за комісією. Всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення Позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 16.07.2024 р., позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за за Кредитним договором №102435812 в сумі 22348,00 грн. 14.02.2022 р. між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено кредитний договір №292626, за умовами якого відповідачу було надано грошові кошти. Підписанням кредитного договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами правил надання коштів у позику в тому числі й на умовах фінансового кредиту ТОВ «Селфі Кредит», які розміщені на веб-сайті, повністю приймаючи умови кредитного договору, відповідач підтвердив, що він повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися цих правил. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. 29.02.2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №29022024 у відповідності до умов якого ТОВ «Селфі Кредит» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Селфі Кредит» права вимоги до боржників, в тому числі за кредитним договором №292626. Відповідно до Реєстру боржників №1 від 29.02.2024 року до Договору факторингу №29022024 від 29.02.2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 12292,50 грн, з яких: 5500,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 6792,50 грн - сума заборгованості за відсотками. Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення Позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. 3 моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 29.02.2024 р.позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №292626 у сумі 12292,50 грн. За такого, враховуючи невиконання відповідачем свого обов`язку по вищевказаними Кредитними договорами, позивач просить позовні вимоги задовольнити та стягнути з [PERSON] заборгованість за Кредитними договорами №002/12863423-SP від 31.12.2021 р., №102435812 від 31.01.2022 р., №292626 від 14.02.2022 р. у загальній сумі 84\~284,84 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.01.2025 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Після виконання приписів ст. 187, ухвалою судді від 09.01.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками направлено відповідачу за місцем реєстрації. В установлений судом строк відповідач відзив не подав. Ухвалою суду від 21.04.2025 року відкладено судовий розгляд справи, витребувано у ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» докази укладення з [PERSON] 31.12.2021 року Кредитного договору №002/12863423-SP, вимоги за яким 28.02.2024 року перейшли до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». 29.04.2025 року від представника ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» Ільїна А.Є. надійшла заява, в якій представником позивача викладені ті ж обставини, які вказані в позовній заяві. Тому, вимоги ухвали суду від 21.04.2025 року стороною позивача не виконано, докази укладення з [PERSON] 31.12.2021 року Кредитного договору №002/12863423-SP, суду не надано. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник позивача просив про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Від відповідача будь-яких заяв та клопотань не надходило, в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк відзив на позовну заяву до суду не подав. Відповідно до ч. 13 ст.\~7\~ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно ч. 8 ст.\~279\~ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Статтею 174\~ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У порядку ст.\~178\~ЦПК України відповідач не скористався своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву та/або заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Враховуючи вищенаведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Згідно ч. 8 ст.\~178\~ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, дійшов наступного висновку. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором №002/12863423-SP від 31.12.2021 року. Позивач зазначає, що, відповідно до умов договору №002/12863423-SP від 31.12.2021 (далі - Договір) Акціонерне товариство «Таксомбанк» надало [PERSON] кредитний ліміт на умовах, визначених в Договорі з додатками. Разом з тим, суд констатує, що позивачем не надано до матеріалів справи Договору №002/12863423-SP від 31.12.2021 року. Натомість, у матеріалах справи міститься Заява-Анкета №992832 про приєднання до Публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладання Договору про відкриття поточного рахунку та видачу платіжної картки, надання банківських, фінансових та інших послуг в межах проекту «Sportbank», яка підписана 31.12.2021року [PERSON] за допомогою цифрового підпису. Відповідно до п. 1 Заяви зазначено, що [PERSON] цією Заявою- Анкетою приєднується до Публічної пропозиції в цілому (встапної частини, частини 1 та 2), та просить АТ «Таскомбанк» надати йому електронні довірчі послуги, що включають створення його удосконаленого електронного підпису на будь-яких правочинах та документах, що адресовані Банку або третім особам (які мають право використовувати мобільний додаток) та доступні (формуються) з використанням мобільного додатку. Також, відповідач просить відкрити поточний рахунок № [NUMBER] у національній валюті України на його ім`я та встановити Ліміт кредитування рахунку в межах максимальної суми загального ліміту кредитування рахунку, встановлений в Тарифах та складає 100\~000,00 грн, з урахуванням умов визначених в Публічній пропозиції. Будь-яких інших кредитних Договорів, зокрема Договору №002/12863423-SP про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, укладеного 31.12.2021 року між [PERSON] та АТ «Таскомбанк» матеріали справи не містять. Крім того, доказів користування відповідачем кредитним лімітом, встановленим первинним кредитором відповідачу, позивачем до суду не надано, в матеріалах справи такі докази відсутні. 28.02.2024 року АТ «Таксомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» уклали договір факторингу № НІ/11/15-Ф відповідно до умов якого, ТОВ «ЄАПБ» зобов`язується передати АТ «Таксомбанк» відступити суму фінансування, а АТ «Таксомбанк» зобов`язується відступити, ТОВ «ЄАПБ» право вимоги за кредитними договорами, договорами поруки в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення права вимоги. Перелік позичальників, підстави виникнення прав вимоги до позичальників, сума боргу та інші дані зазначаються в Реєстрі прав вимог, який формується згідно Додатку № 1 та є невід`ємною частиною цього Договор Згідно із Витягу з Реєстру прав вимоги до Договору факторингу №НІ/11/15-Ф від 28.02.2024 р.ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за Кредитним договором №002/12863423-SP від 31.12.2021 загальна сума заборгованосіт 49644,34 грн. Разом з тим, суд встановив, що матеріали справи не містять Кредитного договору №002/12863423-SP від 31.12.2021 року, укладеного між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] , з якого можливо було б встановити виникнення кредитних правовідносин між кредитором та позичальником. Долучена позивачем до матеріалів справи Заява-Анкета №992832 про приєднання до Публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладання Договору про відкриття поточного рахунку та видачу платіжної картки, надання банківських, фінансових та інших послуг в межах проекту «Sportbank», яка підписана 31.12.2021 року [PERSON] , не містить жодного посилання на укладання між сторонами Договору №002/12863423-SP про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 31.12.2021 року, а також видачі кредитної картки та встановлення відповідного кредитного ліміту. За такого, суд позбавлений можливості пересвідчитись у виникнення кредитних правовідносин між первісним кредитором та позичальником [PERSON] на підставі укладеного між ними Договору №002/12863423-SP про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 31.12.2021 року, у зв`язку з відсутністю такого Договору в матеріалах справи. Отже з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд дійшов висновку, що позивач не довів факту виникнення між сторонами правовідносин з приводу обов`язку відповідача сплатити заборгованість за Договором №002/12863423-SP про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 31.12.2021 року у розмірі 49644,34 грн. Щодо стягнення заборгованості за Договором позики №102435812 від 31.01.2022 року та Договором позики № 292626 від 14.02.2022 року. 31.01.2022 року між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» укладено Договір про споживчий кредит №102435812 (індивідуальна частина), відповідно до якого кредитодавець зобов`язався надати позичальникові кредиту у розмірі 20 000,00 грн строком на 30 днів, тобто до 02.03.2022 року. Даний Договір підписано відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора «R69420». Відповідно до п.1.5.2 Договору, проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду: 2280,00 грн, які нараховуються за ставкою 0.38 % від фактичного залишку кредиту за кожний день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.6. Договору). Відповідно до пункту 2.1. договору, кредитні кошти надаються Позичальнику шляхом переказу на Картковий рахунок. 16.07.2024 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» уклали Договір факторингу №16072024, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників від 16.07.2024 року до Договору факторингу №16072024 від 16.07.2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за Договором позики №102435812 від 31.01.2022 року в сумі 22348,00 грн. 14.02.2022 року між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено Договір № 292626 про надання споживчого кредиту. Вказаний договір укладений за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет шляхом перевірки товариством правильності введення коду, що є електронним підписом споживача та направлений товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході. Сума кредиту складає: 5500,00 грн; строк кредиту 30 днів (п.п.1.3., 1.4. Договору). Стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується: в межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4. цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки (або споживач не є учасником програми лояльності); у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація, відповідно до п. 4.3 договору (п. 1.5.1. договору). Пунктом 1.5.2. договору встановлено, що знижена процентна ставка становить 0,95 % в день та застосовується відповідно до умов, вказаних в Договорі. Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 24079.41% річних; за зниженою ставкою 2013,43% річних (п. 1.7. договору). Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 8635,00 грн.; за зниженою ставкою 7067,50 грн (п. 1.8. Договору). Кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок Споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] (п. 2.1. договору). Сума кредиту (його частина) перераховується товариством протягом трьох робочих днів з моменту укладення цього договору (п 2.2. договору). 29 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 29022024, у відповідності до умов якого, ТОВ «Селфі Кредит» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Селфі Кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з Реєстру боржників № 1 від 29.02.2024 до Договору факторингу № 29022024 від 29.02.2024 ТОВ «ФК«ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за Договором позики №292626 від 14.02.2022 року в загальній сумі 12292,50 грн. Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора; зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. За правилом статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Отже, за змістом наведених положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. У даній справі, встановлено, що відступлення прав вимоги за вищевказаними кредитними договорами було здійснено шляхом укладення Договорів факторингу про відступленняТОВ «ФК «ЄАПБ» належне йому право вимоги . Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Пунктами 5 та 6 частини 1 статті 3 Закону України " Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону України « Про електронну комерцію»). Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Положеннями статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України " Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Вищевказані Договори позики укладені сторонами шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з вимогами законодавства. Такий договір прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Таким чином, встановлено, що Договори позики між первісними кредиторами та відповідачем [PERSON] укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису, що, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до частини першої статті 509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Селфі Кредит» укладено Договір про споживчий кредит №102435812 (індивідуальна частина) від 31.01.2022 року та Договір № 292626 про надання споживчого кредиту від 14.02.2022 року, відповідно. У позовній заяві позивач зазначає, що відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем за: - Договором про споживчий кредит №102435812 (індивідуальна частина) від 31.01.2022 року в сумі 22348,00 грн, з яких: 20000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 1748,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 600,00 грн - сума заборгованості за комісією; - Договором № 292626 про надання споживчого кредиту від 14.02.2022 року в сумі 12292,50 грн, з яких: 5500,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 6792,50 грн - сума заборгованості за процентами. На підтвердження вищевказаного позивач долучає до матеріалів справи розрахунки заборгованості за Договором позики №102435812 від 31.01.2022 року за період з 31.01.2022 по 16.07.2024, складений ТОВ «Мілоан» та за Договором позики №292626 від 14.02.2022 року за період з 14.02.2022 по 14.06.2022, складений ТОВ «Селфі Кредит». З наданих позивачем розрахунків та документів вбачається наявність укладених договорів позики між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Селфі Кредит», а також, отримання прав вимоги до боржника у розрахованих первісними кредиторами сумах. При цьому, суд звертає увагу на те, що вищевказані розрахунки заборгованості за договором є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду пересвідчитися, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, не вбачається чому саме такий розмір тіла кредиту. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа № 219/1704/17, провадження № 61-1211св19. Розрахунки заборгованості, надані позивачем, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договорів на умовах, які вказані в позовній заяві, а тому не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначені розрахунки із зазначенням конкретних розмірів заборгованості є документом, що створений самим кредитором, а відтак інформація, що зазначена в них, за відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Підтвердженням зарахування кредитних коштів на картковий рахунок та користування кредитними коштами може бути виписка по рахунку, проте таких документів матеріали справи не містять. Надаючи оцінку поданим позивачем доказам, суд вважає, що позивачем не надано, а в разі неможливості надати, не заявлено клопотання про витребування, належних доказів, підтверджуючих виконання ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Селфі Кредит» умов вищевказаних Договорів позики, щодо здійснення безготівкового переказу грошових сум на банківський рахунок відповідача у справі [PERSON] - як позичальника, шляхом використання вказаних ним реквізитів електронного платіжного засобу. У відповідності до статті 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. В свою чергу, будь-який кредитор, первісний або новий, окрім доведення факту укладення договору та набуття прав на стягнення з боржника у зобов`язанні повинен довести факт виникнення зобов`язання у боржника, що, в даному випадку може бути підтверджено фінансовими документами про перерахування коштів на рахунок відповідача, які позивачем надані не були. Позивач повинен був довести обставини отримання відповідачем кредитних коштів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт перерахування відповідачу первісними кредиторами ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Селфі Кредит» коштів згідно Договорів позики. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно п. 1.6. ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон № 2346-III) в редакції, чинній станом на момент укладення договору, документ на переказ - електронний або паперовий документ, що використовується суб`єктами переказу, їх клієнтами, кліринговими, еквайринговими установами або іншими установами - учасниками платіжної системи для передачі доручень на переказ коштів. Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону № 2346-III ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів. Згідно п. 22.4. ст. 22 Закону № 2346-III під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання. Подання паперових розрахункових документів до банку має здійснюватися клієнтом особисто, якщо інше не передбачено договором. Подання електронних розрахункових документів може здійснюватися клієнтом як особисто на носіях інформації, так і за допомогою наданих йому обслуговуючим банком програмно-технічних засобів, які забезпечують зв`язок з програмно-технічними засобами цього банку. Програмно-технічні засоби з вбудованою в них системою захисту інформації мають відповідати вимогам, що встановлюються Національним банком України. (п. 22.5. ст. 22 Закону № 2346-III). Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, в редакції, чинній станом на момент укладення договору, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21) від 25.05.2021 належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в чинній станом на момент укладення договору редакції) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. У постанові від 15.06.2023 у справі № 910/15023/21 Верховний Суд зазначив, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц). Отже, належним доказом перерахування первісними кредиторами відповідачу коштів є відповідні розрахункові документи, банківські виписки або інші первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Позивачем не були надані суду розрахункові документи, банківські виписки або інші належні та допустимі докази, які підтверджують факт перерахування відповідачу коштів на виконання Договору позики №102435812 від 31.01.2022 року та Договору позики №292626 від 14.02.2022 року На підтвердження існуючої заборгованості позивачем долучено лише розрахунки заборгованості за вищевказаними Договорами позики, що не може вважатись належним та достатнім доказом існуючої заборгованості. Позивач не заявляв клопотання про витребування доказів. З огляду на принцип змагальності, суд не має права за власною ініціативою витребовувати докази перерахування коштів первісними кредиторами відповідачу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). У постанові від 27.05.2020 у справі № 2-879/13 Верховний Суд зазначив, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі, належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом. Крім того, у постанові від 01.11.2023 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 462/2056/20, провадження № 61-3758св23) зазначає, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Враховуючи, недоведення позивачем факту виникнення між сторонами правовідносин з приводу обов`язку відповідача сплатити заборгованість за Договором №002/12863423-SP про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 31.12.2021 року у розмірі 49644,34 грн, а також ненадання позивачем належних та допустимих доказів перерахування [PERSON] первісними кредиторами ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Селфі Кредит», на виконання умов Договору позики №102435812 від 31.01.2022 року та Договору позики №292626 від 14.02.2022 року, коштів у розмірі 20\~000,00 грн та 5500,00 грн, відповідно, суд дійшов висновку , що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також відрізних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed