Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

19.02.2024 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження та стягнення аліментів, у якому просить: визнати відповідача батьком дитини позивачки - [PERSON] , [INFO] ; внести зміни до актового запису про народження дитини вказавши відповідача батьком дитини; стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подачі позову і до повноліття дитини. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що [INFO] народилась [PERSON] . Матір`ю дитини є позивачка, а відповідач є батьком дитини, з яким позивача в офіційному шлюбі не перебувала, та фактично разом батьки дитини однією сім`єю не проживали. Оскільки сторони у справі не перебували в зареєстрованому шлюбі і відповідач не подав заяву про визнання батьківства, відомості про батька дитини були записані зі слів матері відповідно до положень ч. 1 ст. 135 СК України - [PERSON] . Сторони у справі були знайомі з 2004 року. Позивачка проживала у Черкаській області, а відповідач в м. Києві і переважно вони зустрічались у м. Києві. Після народження дитини відповідач приїздив до своєї доньки, найчастіше зі своїм другом - хрещеним батьком дитини [PERSON] . На теперішній час дитина разом з матір`ю проживає в м. Києві, відвідує дошкільний навчальний заклад та повністю перебуває на утриманні позивачки. Позивачка вказує, що відповідач визнавав дитину своєю, періодично відвідував доньку, зокрема приїздив на дні народження та свята, час від час мінімально допомагав матеріально, але останнім часом тільки після нагадування. Ухвалою суду від 26.02.2024 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 06.03.2024 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації. Протокольною ухвалою суду від 31.05.2024 року задавлено заяву сторони позивача про виклик свідків. Ухвалою суду від 31.05.2024 року задоволене клопотання позивача про призначення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи та зупинене провадження у справі до отримання висновку судової експертизи. Ухвалою суду відновлене провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 25.11.2024 року надано дозвіл експертам на знищення (зміну властивостей) об`єктів експертизи (біологічних зразків) та повторно направлено на виконання ухвалу суду про призначення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи, а також зупинене провадження у справі до отримання висновку судової експертизи. Ухвалою суду від 24.02.2025 року відновлене провадження у справі і призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 30.05.2025 року закрите підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Відповідач неодноразово викликався до суду за адресою місця його реєстрації, однак жодного разу до суду не з`явився. Судова кореспонденція направлена на адресу відповідача повернулась до суду без вручення адресату. Відзиву на позовну заяву відповідач не подав. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи, що сторона позивача в судовому засіданні не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд вирішив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, у матеріалах справи наявні клопотання третіх осіб про розгляд справи без участі їх представників. Допитана в судовому засіданні у якості свідка позивачка [PERSON] суду показала, що відповідач є біологічним батьком її дитини. Сторони познайомились у 2004 році, на той час позивачка працювала поряд місця проживання відповідача. Позивачка працювала в магазині, а відповідач спочатку спостерігав за нею та потім підійшов познайомитись. Це було влітку 2004 року. Влітку 2006 року відповідач офіційно запропонував позивачці зустрічатись, але вона відмовила, оскільки збиралась виходити заміж. Пізніше у 2007 році відповідач телефонував позивачці та питав чи вона не розлучилась. Зі своїм офіційним чоловіком позивачка розлучилась 09.09.2009 року. З вересня 2007 року сторони почали зустрічатись, позивачка їздила до відповідача і навпаки. По 1,5 місяця позивачка жила у відповідача і вони були часто разом та на всі свята. 20.02.2019 року позивачка завагітніла. Цю дату позивачка знає точно, оскільки саме в цей день приїздила до відповідача. Про свою вагітність позивачка сказала відповідачу 08.03.2029 року. За твердженням позивачки, в неї не було стосунків з іншими чоловіками, завагітніла вона саме від відповідача. Новині про вагітність відповідач зрадів. Ще у 2010 році відповідач хотів дитину, лікувався по чоловічі, і позивачка до лікарні їздила разом з ним, здавали аналізи. На момент вагітності відповідач мав бізнес у Білорусі і часто там бував. Відповідач просив позивачку залишити дитину щоб він став батьком. По народженні дитини позивачка вирішила жити разом зі своєю матір`ю, оскільки так було зручніше. 27.11.2019 року відповідач приїхав з Білорусі, побачив доньку, захотів назвати її « [PERSON] » на честь своєї сестри. До пологів відповідач матеріально допомагав, а після народження дав ще 500 дол. США. В подальшому відповідач приїздив до доньки десь 1 раз на 3 місяці, систематично надавав матеріальну допомогу по 3 тис. грн. на місяць. В серпні 2023 року відповідач приїхав до м. Києва і у цей час щось трапилось у відношенні, він перестав приїздити до доньки та допомагати дитині, вже рідко та мало допомагав. Позивачка питала відповідача про те що ж трапилось, чому він не хоче бути записаним батьком дитини, він відповідав, що не має паспорту і є проблеми з бізнесом. Тобто, відповідач спочатку визнавав дитину, а потім щось трапилось. Відповідач ухилявся від запису його батьком дитини, наводив різні причини, казав - пізніше. Позивачка вирішила звернутись до суду, оскільки відповідач вже перестав і матеріально допомагати, хоча паспорт він вже оформив. Відповідачу відомо про розгляд справи, про те, що його викликали на експертизу. Про це знають навіть його брат та сестра. Позивачка дзвонила відповідачу, відправляла скріни зі справи. Про те як просувається судовий розгляд відповідач сам питав позивачку. Вже під час судового розгляду відповідач приїздив до дитини, частково надавав допомогу, влаштовував дитину в садок. В садочку він заявлений як батько, має право забирати дитину з садочка. Також відповідач кілька разів возив дитину до лікарів. Востаннє відповідач приїхав до садочка у листопаді 2024 року, хотів звозити дитину до стоматолога, але не вийшло. Востаннє відповідач приїздив до позивачки та дитини в 20-х частках листопада 2024 року, привіз дитяче ліжечко та постіль. В кінці листопада 2024 року відповідач зібрав дитяче ліжко, передав кошти на осінній одяг дитині. Більше відповідач не з`являвся. В листопаді 2024 року відповідач передав ще 1000,00 грн. в останній раз і вже повністю відсторонився. Позивачка їздила до родичів відповідача, але ніхто не знає де він є, де працює, чим займається. Позивачка їздила до квартири відповідача по [ADDRESS] , але його там немає. Протягом 18 років відповідач був чудовою людиною, а потім щось трапилось. Сторони будували плани на майбутнє життя, а потім відповідач змінив своє відношення до позивачки та власної дитини. Відповідач жодного разу не висловлював будь-яких сумнівів щодо свого батьківства, дитина дуже на нього схожа і сам відповідач казав, що донька схожа на його маму. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є матір`ю позивачки, а відповідача знає близько 20 років. Відповідача свідок знає лише з позитивної сторони, свідок дуже поважала відповідача. У сторін були любовні стосунки, вони зустрічались близько 20 років, все було красиво, відповідач був порядною людиною, інколи допомагав самому свідку. Коли позивачка народила дитину, відповідач часто приїздив, привозив речі, подарунки, передавав кошти, купив візочок. Відповідач відвідував позивачку та дитину разом зі своїм другом, який в подальшому став хрещеним батьком дівчинки. Все було добре, відповідач дуже гарно ставився до позивачки та дитини, назвав дівчинку «Віра» на честь власної сестри. Між відповідачем та дитиною були дуже гарні стосунки, і свідок не розуміє, що сталось у подальшому. Відповідач дуже любив дитину, визнавав її своєю, причини подальшої поведінки відповідача свідку не зрозумілі. Відповідач хотів цієї дитини, лікувався для цього, дівчинка схожа на нього, відповідач мав любов до дитини, ніколи не сумнівався у своєму батьківстві, визнавав дитину, любив її, хотів дитину і ініціював її народження. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є кумою позивачки, а відповідач був співмешканцем позивачки. Відповідач приїздив до позивачки та дитини, гарно до них ставився, купив дитині візочок, привозив подарунки, дякував позивачці за народження дитини, разом хрестили дівчинку. Відповідач визнавав своє батьківство, приїздив до дівчинки, привозив подарунки і дитина схожа на нього. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що відповідач є біологічним батьком дитини позивачки, але на теперішній час не спілкується з донькою і не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. 02.12.2024 року позивачка та відповідач бачились востаннє, а в березні 2025 року спілкувались. Про всі судові засідання відповідачу відомо, позивачка йому повідомляла, але до суду він йти не хоче, каже що все після суду. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що позивачка є матір`ю, а відповідач біологічний батько дитини. В шлюбі сторони не перебували і відповідач не подав заяви про визнання його батьком для здійснення запису про батька в актовому записі про народження дитини. Саме тому, дані про батька в актовому записі про народження дитини записані зі слів матері відповідно до положень ст. 135 СК України. У цій справі допитані свідки, які підтвердили фактичні обставини про батьківство відповідача. Сторони познайомились у 2004 році, позивачка жила у Черкаській області, а відповідач жив у м. Києві, часто бував за кордоном. Сторони зустрічались і від цих зустрічей народилась дитина, яку відповідач визнавав, допомагав дитині, а потім з невідомих причин став допомагати менше і востаннє перерахував на утримання дитини 1000,00 грн. в кінці 2024 року. Відповідач не оспорює свого батьківства, але до суду не приходить, поводить себе дивно. Дитині потрібна допомога, відповідач має сплачувати аліменти на її утримання, адже позивачці складно одній утримувати дівчинку. Відповідачу відомо про судовий розгляд і він умисно ухилився від проведення призначеної у справі експертизи. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] народилась [PERSON] і згідно свідоцтва про народження її батьками є: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Разом з цим, убачається, що відомості про батька дитини зазначені в актовому записі про народження відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження (а.с. 13). За змістом ч. 1 ст. 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. На підтвердження позовних вимог до позовної заяви додано фотографії, на яких зображені чоловік, дитина та позивачка (а.с. 14-16). Відповідно до положень ст.ст. 1, 2 СК України, Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом, зокрема, з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. За змістом ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду. Відповідно до ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. За змістом ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до положень ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 31.05.2024 року за клопотанням позивача на підставі положень ст.ст. 103, 104 ЦПК України, у справі було призначено проведення судової молекулярно-генетичної експертизи. Згідно повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи від 02.09.2024 року, 29.08.2024 року відповідач [PERSON] , позивачка та дитина для відбору біологічних зразків до експертної установи не з`явились (а.с. 77). Згідно повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи від 27.01.2025 року, 24.01.2025 року для відбору біологічних зразків до експертної установи з`явилась позивачка [PERSON] та дитина [PERSON] . Відповідач [PERSON] не з`явився (а.с. 101). Відповідно до положень ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Згідно положень ст.ст. 1, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю. За змістом ст.ст. 3, 4, 7 Конвенції з прав дитини від 29.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Оцінивши покази свідків та наявні в матеріалах справи письмові докази (фотографії), а також враховуючи положення ст. 109 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність визнання факту для з`ясування якого у справі була призначена експертиза, оскільки відповідач ухилився від проведення експертизи, натомість без його участі провести відповідну експертизу неможливо. Поряд з цим, покази свідків та письмові докази вказують на те, що відповідач є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Оскільки суд визнає батьківство відповідача стосовно дитини [PERSON] , [INFO] , відповідно підлягають до задоволення вимоги позивачки щодо внесення змін до актового запису про народження дівчинки в частині зазначення у ньому даних про батька. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Визначаючи розмір аліментів у частці від доходу батька, яка має стягуватись на утримання його малолітньої доньки, суд враховує працездатний вік платника аліментів, відсутність посилань з боку відповідача на його незадовільний стан здоров`я, відсутність посилань відповідача на наявність у нього інших дітей, непрацездатних батьків, дочки, сина. Суд констатує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження: стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів; наявності або відсутності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, дочки, сина; наявності на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав. Витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, стягувачем аліментів у відповідності до положень ст. 182 СК України суду не доводились. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач перебуває у працездатному віці, отже має змогу працювати, отримувати дохід та надавати достатню матеріальну допомогу на утримання своєї дитини. Будь-які данні про незадовільний стан здоров`я самого відповідача в матеріалах справи відсутні, як відсутні і дані про наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, дочки, сина. Будь-які інші обставини, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів судом не встановлено і ураховуючи все вище зазначене суд дійшов висновку про відсутність підстав для відступу від запропонованого позивачем розміру аліментів, який відповідає положенням ч. 5 ст. 183 СК України, тобто становить 1/4 частину від всіх доходів платника аліментів на утримання однієї дитини. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи, що позов подано до суду 19.02.2024 року, саме з цієї дати позивачка має право на стягнення аліментів. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved