Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

21 серпня 2025 року засобами електронного зв`язку (система «Електронний суд») в суд надійшла заява ТОВ ««Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 67125,00 грн. та судових витрат, що складаються із витрат зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн., яка сформована в системі «Електронний суд» 12 серпня 2025 року. В обгрунтування позову вказує, що 22 січня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] в електронній формі було укладено Договір про споживчий кредит №2130922, відповідно до якого [PERSON] отримав від ТОВ «Мілоан» кредит у розмірі 15000,00 грн., на умовах визначених кредитним договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом на умовах та в терміни, що визначені цим Договором. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому в договорі. Відповідач свої зобов`язання по договору не виконав, не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості. У зв`язку з цим виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 12.08.2025р. становить 67125,00 грн., що складає заборгованість за тілом кредиту - 15000,00 грн.; заборгованість за процентами - 50625,00 грн.; заборгованість за комісією - 1500,00 грн. 14 травня 2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги №68-МЛ, відповідно до якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відступлено право вимоги до відповідача за кредитним договором. З огляду на зазначене, просить стягнути з [PERSON] заборгованість за Договором про споживчий кредит №2130922 від 22.01.2021р. в розмірі 67125,00 грн., з яких: 15000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 50625,00 грн. - заборгованість за процентами; 1500,00 грн. - заборгованість за комісією; судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. Ухвалою суду від 02.09.2025р. відкрито спрощене позовне провадження у справі із викликом (повідомленням) сторін, надано строк учасникам справи для подачі заяв по суті справи, за клопотанням представника позивача зобов`язано АТ КБ «Приват Банк» надати інформацію щодо належності банківської карти відповідачу та підтвердження зарахування на таку карту кредитних коштів; призначено судове засідання на 07 жовтня 2025 року о 11 год. 00 хв., яке неодноразово відкладалося, зокрема, останній раз на 28 жовтня 2025 року о 11 год. 00 хв. Представник позивача Усенко М.І. в судове засідання не з`явився, проте у прохальній частині позовної заяві вказав, що просить провести розгляд справи за відсутності представника позивача (а.с.1-5). Окрім того, 16.10.2025р. подав до суду клопотання, в якому просив задовольнити позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.80). Також, 28 жовтня 2025 року адвокат Усенко М.І. подав до суду клопотання про витребування доказів, в якому зазначив, що одночасно з поданням позовної заяви до суду було подано клопотання про витребування доказів у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо витребування інформації про зарахування коштів кредиту, яке задоволено ухвалою Новодністровського міського суду Чернівецької області від 02 вересня 2025 року. Згідно з відповіддю АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надати відомості щодо особи, на ім`я якої було емітовано платіжну картку № [NUMBER] не вбачається можливим, оскільки недостатньо інформації для пошуку. 09.10.2025 року представником товариства на офіційну електронну адресу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було направлено запит з метою отримання відомостей про повний номер банківської карти [PERSON] , на яку 22.01.2021 року було перераховано кошти за кредитним договором №2130922. У відповіді на вищенаведений запит АТ КБ «ПриватБанк» 10.10.2025 року повідомило, що не може надати запитувану інформацію, оскільки дана інформація є таємницею надавача платіжних послуг та товариство зобов`язане зберігати таємницю надавача платіжних послуг. Відтак, самостійно отримати дану інформації ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не вдалось. А тому, просить витребувати у АТ КБ «ПриватБанк» відомості про повний номер банківської карти [PERSON] (маска картки [NUMBER] ), на яку 22.01.2021 року було перераховано кошти за кредитним договором №2130922 від 22.01.2021 року на суму 15 000,00 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] ; жодних заяв чи клопотань в суд не подавав, правом на надання відзиву на позов не скористався. Відповідно до п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, враховуючи відсутність відповідача за адресою його реєстрації, що підтверджена матеріалами справи, зокрема відповіддю Виконавчого комітету Новодністровської міської ради №03-09/1030 від 29.08.2025р. (а.с. 48), у зв`язку з чим в суд повернулися конверти, у яких зазначено, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 59-60, 74-75, 82-83), суд вважає відповідача таким, що повідомлений про дату, час та місце судового засідання належним чином. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги положення ст.ст. 223, 240 ЦПК України, суд дійшов висновку про проведення судового засідання у відсутності учасників справи. З огляду на неявку в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи і від якого не надійшло ні відзиву на позов, ні клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності, про причини неявки суд не повідомлено, отримавши згоду позивача, суд відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України постановив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, суд встановив, що порядок надання фінансових послуг ТОВ «Мілоан», а саме надання грошових коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту, встановлюють Правила надання фінансових кредитів ТОВ «Мілоан» (в редакції від 29.12.2020 року) (а.с. 7-14). Відповідно до п. 1.1. розділу 1 Правил ці Правила регламентують єдиний порядок надання фінансових кредитів товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - Товариство), як виключного виду його діяльності та єдиної фінансової послуги, що надається Товариством, визначають порядок і умови укладення кредитних договорів, загальні права та обов`язки сторін договору, правила обліку та порядок зберігання кредитних договорів та інших документів, пов`язаних з наданням фінансових послуг Товариством, порядок доступу споживачів фінансових послуг до документів та іншої інформації, пов`язаної з наданням фінансових послуг Товариством, а також регулюють інші питання вказані у цих Правилах. Розділом 2 Правил визначено, що Кредитний договір/договір про споживчий кредит - цивільно-правова угода, що визначає зміст взаємних юридичних прав і обов`язків Товариства та Позичальника з приводу надання, користування та повернення кредиту і складається з індивідуальної для кожного Позичальника частини (яка містить усі істотні умови та є самостійним кредитним договором (правочином) і може існувати незалежно від наявності загальної частини та інших додатків) та цих Правил, як загальної для всіх Позичальників частини кредитного договору/договору про споживчий кредит (яка є додатком до кредитного договору (індивідуальної частини) та не є самостійним договором (правочином). В подальшому залежності від конкретного застосування під терміном «кредитний договір» у всіх відмінках може розумітись як індивідуальна частина кредитного договору/договору про споживчий кредит так і кредитний договір/договір про споживчий кредит в цілому (індивідуальна та зарльнагчастини); одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, яку Заявник, що прийняв пропозицію (оферту) укласти кредитний договір з Товариством на запропонованих умовах, отримує у вигляді електронного (SMS) повідомлення на Номер Заявника/Позичальника. Одноразовий ідентифікатор може також генеруватись та надсилатись Позичальнику для входу в Особистий кабінет. Відповідно до п. 5.1. розділу 5 Правил кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті. Для цього Товариство, розміщує в Особистому кабінеті пропозицію Заявнику/Позичальнику про укладення Кредитного договору (оферту). Якщо відповідно до вимог законодавства Товариство зобов`язано до укладення кредитного договору надати Заявнику/Позичальнику паспорт споживчого кредиту, зазначений паспорт споживчого кредиту надається Заявнику/Позичальнику у вигляді додатку до оферти/проекту кредитного договору, що розміщується в його Особистому кабінеті. Приймаючи пропозицію про укладення кредитного договору Позичальник підтверджує ознайомлення з інформацією викладеною в паспорті споживчого кредиту. При цьому, згідно з п. 5.2., 5.3., 5.5. розділу 5 Правил Заявник/Позичальник здійснює вхід до Особистого кабінету одним з можливих способів та має ознайомитись з пропозицією про укладення Кредитного договору та прийняти цю пропозицію в цілому в належній формі або відмовитись від прийняття (проігнорувати). Розміщені в Особистому кабінеті проект Кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицію Товариства про укладення Кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання Кредитного договору (акцепт) надається Заявником/Позичальником шляхом відправлення Товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Товариством електронним повідомленням (SMS) на Номер Заявника/Позичальника, а Заявник/Позичальник використовує одноразовий ідентифікатор для підписання Кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту) в Особистому кабінеті. Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене Заявником/Позичальником через Веб-сайт або через SMS-повідомлення з Номеру Заявника/Позичальника до Товариства на відповідний короткий номер, у разі якщо такий спосіб передбачено для відповідного Особистого кабінету. Заявник/Позичальник мае надати відповідь про прийняття пропозиції на укладання Кредитного договору (акцепт) після того, як електронне повідомлення про позитивне рішення по його Заяві про надання кредиту та\\або повідомлення з одноразовим ідентифікатором для підписання Кредитного договору було відправлено Заявнику/Позичадьнику на Номер Заявника/Позичальника. Товариство не обмежує Позичальника у часі якій необхідний йому для вивчення всіх умов кредитного договору, включаючи ці Правила та прийняття свідомого рішення щодо доцільності отримання кредиту на запропонованих умовах. Згідно із п. 5.6., 5.7. розділу 5 Правил електронна форма індивідуальної частини укладеного Кредитного договору надається Позичальнику шляхом розміщення в Особистому кабінеті Позичальника у форматі, що унеможливлює зміну її первинного змісту. Додатково укладений електронний кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд Товариства направлено Позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими Позичальником Товариству. Укладення Товариством Кредитного чи іншого договору з Позичальником у електронній формі, юридично є еквівалентним отриманню Товариством ідентичного за змістом Кредитного чи іншого договору, які підписані власноручним підписом Позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки. Відправлені з Особистого кабінету Позичальником інші документі/відомості, що не є договором у розумінні законодавства, вважаються вчиненими/підписаними Позичальником/Заявником особисто внаслідок використання доступного лише йому Паролю особистого кабінету, а також логіну особистого кабінету. Товариство може зажадати підписання окремих документів Позичальником/Заявником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором чи іншим чином. У матеріалах справи міститься Договір про споживчий кредит №2130922 (надалі - Кредитний договір) від 22.01.2021р. (а.с. 16-19), сторонами якого вказано ТОВ «Мілоан» і [PERSON] (Споживач). Згідно з ч.ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Так, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до абз. 2 ч. 3, ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. У ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Враховуючи вищенаведене, приходжу до висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму і є таким, що укладений у письмовому вигляді. Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України). Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Отже, якщо форма договору електронна, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Згідно з ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Дана позиція висловлена в постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВС від 12.01.2021р. по справі № 524/5556/19 (провадження №61-16243 св. 20). Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку кредитного договору) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення. Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину. Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (постанова Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17). Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац перший частини другої статті 639 ЦК України). Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи. Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків. Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Тобто ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним. Наведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від установлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. Засоби, визначені абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України, можуть бути використані також для доведення факту вчинення правочину, що сприятиме захисту права іншої сторони правочину, який фактично відбувся, від зловживань у вигляді оспорювання факту вчинення цього правочину лише з огляду на відсутність підпису. Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Така позиція наведена, зокрема, у постанові ВП ВС від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 (14-29цс23). Відповідно до п. 5.1. Договору про споживчий кредит позичальник підтвердив, що до укладення цього договору ознайомився з наявними схемами кредитування та отримав у письмовій формі (у вигляді електронного документа, розміщеного в особистому кабінеті) паспорт споживчого кредиту. Також він підтвердив, що до укладення договору отримав його проект в електронному вигляді в особистому кабінеті та ознайомився з усіма його умовами, правилами, що розміщені на сайті позичальника, умови договору йому зрозумілі та договір адаптовано до його потреб та фінансового стану. Пунктом 6.1. Договору визначено, що кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який генерується та надсилається товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність - комбінацію цифр і літер або тільки цифр, або тільки літер) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт товариства, мобільний додаток, месенджери або у SMS-повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер 2277 (вартість відправки SMS-повідомлення для позичальника визначено у Правилах). Після укладення цей кредитний договір надається (надсилається) позичальнику шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений електронний кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд товариства направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником товариству (п. 6.2. Договору). Згаданий Кредитний договір зі сторони Споживача не підписано електронним підписом одноразового ідентифікатора, оскільки у розділі 10 Кредитного договору Реквізити сторін зазначені дані Споживача: повне ім`я, РНОКПП, дані паспорта, зареєстроване місце проживання, номер мобільного телефону: [NUMBER] , адреса електронної пошти. Згідно з довідкою про ідентифікацію, за підписом представника ТОВ «Мілоан» О.В. Вініченко (а.с. 21), Товариство надіслало 22 січня 2021 року о 17:45 Клієнту на номер телефону [NUMBER] одноразовий ідентифікатор J96914, який сформовано автоматично на стороні Товариства та направлено Клієнту на номер мобільного телефону, повідомлений останнім Товариству в ІКС Товариства, зазначений в Договорі. Однак факт направлення на ім`я відповідача одноразового ідентифікатора не може свідчити про те, що споживач погодився на підписання кредитного договору та проставив в реквізитах сторін відповідний код ідентифікації. Окрім того, позивач не надав суду доказів, що номер телефону [NUMBER] , на який було відправлено одноразовий ідентифікатор J96914, який сформовано автоматично на стороні Товариства, належав на час укладення договору саме [PERSON] . З огляду на вищенаведені обставини, суд вважає, що відповідач не підписав кредитний договір 22.01.2021 року, тобто сторонами не дотримано вимоги щодо обов`язкових реквізитів письмової форми правочину. Слід також зауважити, що стороною позивача, з урахуванням того, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву та висловлення позиції щодо факту укладення договору, не спростовано презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, внаслідок наступного. Так, в підтвердження виконання умов Кредитного договору позивачем надано копію платіжного доручення №38094984 від 22.01.2021р., за підписом генерального директора О.В. Вініченко (а.с.22), згідно з якого 22 січня 2021 року здійснено перерахунок кредитних коштів в сумі 15000,00 грн. на кредитний рахунок №473118*31, призначення платежу: кошти згідно договору 2130922. Відповідно до п. 1 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України "Про платіжні послуги", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Згідно з п. 3 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку. У силу положень ч. 2 ст. 41, ст. 49 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом: 1) надання ініціатором платіжної інструкції надавачу платіжних послуг, в якому відкрито його рахунок; 2) надання надавачем платіжних послуг з ініціювання платіжної операції платіжної інструкції платника надавачу платіжних послуг з обслуговування рахунку платника на підставі наданої платником цьому надавачу платіжних послуг з ініціювання платіжної операції згоди на ініціювання такої платіжної операції; 3)надання платником платіжної інструкції та готівкових коштів для виконання платіжної операції, у тому числі за допомогою платіжного пристрою; 4) використання користувачем платіжного інструменту для виконання платіжної операції; 5) надання платником, що є власником електронних грошей, платіжної інструкції, у тому числі шляхом використання платіжного інструменту, емітенту електронних грошей щодо виконання платіжної операції з використанням електронних грошей; 6) надання користувачем платіжної інструкції відповідному учаснику платіжної системи, у тому числі шляхом використання певного платіжного інструменту, в порядку, визначеному правилами цієї платіжної системи. Платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі. Платіжна операція з використанням електронних грошей вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача. Позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у підтвердження заявлених вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором не долучив документ, передбачений ст.ст. 41, 49 Закону України «Про платіжні послуги», ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію», який підтверджує зарахування коштів за Договором №2130922 від 22.01.2021р. про надання споживчого кредиту від ТОВ «Мілоан» в розмірі 15000, 00 грн. на рахунок відповідача, а також те, що такий переказ є завершеним. Натомість судом встановлено, що згідно з відповіддю АТ КБ «Приват Банк» №20.1.0.0.0./7-250910/50350 від 15.09.2025р., на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в Банку не емітовано картку № [NUMBER] . Згідно з ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч. 1 ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Відповідно до ст. 77 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 2 ст. 83, ч. 1 ст. 84 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021р. у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021р. у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних доказів, які підтверджують факт підписання Кредитного договору №2130922 від 22.01.2021р. [PERSON] та виконання первісними кредиторами ТОВ «Мілоан» умов Кредитного договору №№2130922 від 22.01.2021р. щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок саме відповідача, внаслідок чого відсутні підстави для спростовання презумпції відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин. При цьому, наданий розрахунок заборгованості сам по собі не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості та її розміру за Кредитним договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, підтвердження отримання останньою кредитних коштів відповідно до договору позивачем не надано. Розрахунок є виключно внутрішнім документом товариства, підготовленим його працівниками, та відображає односторонню арифметичну калькуляцію позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Указане узгоджується з постановою Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №755/18920/18. Щодо клопотання представника позивача Усенка М.І. про витребування доказів від 27.10.2025 року, то варто зауважити, що ухвалою суду від 02.09.2025р. було задоволено дане клопотання та зобов`язано АТ КБ «Приват Банк» надати наступну інформацію: чи належить банківська карта з прихованим номером № [NUMBER] [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); чи була успішною транзакція, здійснена 22.01.2021р. на банківську картку № [NUMBER] в сумі 15000 грн. Якщо так, то чи були зараховані грошові кошти за цією транзакцією на відповідний рахунок власника банківської карти [NUMBER] ; чи проводилась верифікація особи власника банківської карти № [NUMBER] . У відповідь на ухвалу суду АТ КБ «Приват Банк» надало лист №20.1.0.0.0./7-250910/50350 від 15.09.2025р. про те, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в Банку не емітовано картку № [NUMBER] . Тобто із відповіді банку вбачається, що така банківська картка № [NUMBER] є, проте вона не емітована на ім`я відповідача. Відповідно до платіжного доручення №38094984 від 22.01.2021 року (а.с. 22) кредитні кошти були перераховані саме на банківську картку № [NUMBER] , а тому запитувана у АТ КБ «Приват Банк» інформація щодо номеру банківської картки, яка належить [PERSON] , не стосується предмету доказування, так як підтвердження банківською установою наявності у відповідача банківської кредитної картки, відомості про яку не зазначені у платіжному дорученні №38094984 від 22.01.2021 року, не впливатиме на висновки суду про підтвердження перерахування кредитних коштів саме [PERSON] . Відтак у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів від 27.10.2025 року слід відмовити. 14 травня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» був укладений договір відступлення прав вимоги №68-МЛ, у п. 1. якого визначено, що кредитор передає за плату новому кредиторові, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги до боржників за кредитним договором, вказаним у реєстрі боржників (а.с. 24-28). Цього ж дня, між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підписано акт приймання-передачі Реєстру Боржників від 14 травня 2021 року до Договору відступлення прав вимоги №68-МЛ від 14 травня 2021 року (а.с. 29) Відповідно до Витягу з Реєстру боржників від 14.05.2021р. до Договору відступлення прав вимоги №68-МЛ від 14.05.2021р. (а.с. 28) ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло право грошової вимоги за Договором про надання споживчого кредиту №2130922 на загальну суму 67125,00 грн., з яких заборгованість за основною сумою боргу 15000,00 грн., заборгованість за процентами 50625,00 грн. та за комісією - 1500,00 грн. Відповідно до досудової вимоги №20722632 від 12.08.2025р. ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» повідомило [PERSON] про відступлення прав вимоги заборгованості за Договором №2130922 від 22.01.2021р. про надання споживчого кредиту на підставі Договору факторингу №68-МЛ від 14.05.2021р. на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», вказавши нові реквізити для погашення заборгованості (а.с. 30). Договір факторингу та витяг з реєстру боржників, які є похідними від кредитного договору, також не є безумовними доказами підтвердження достовірності розміру заборгованості; самі по собі не є належними та допустимими доказами наявності заборгованості та її розміру за договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, підтвердження отримання останнім кредитних коштів відповідно до договору позивачем не надано. Суд наголошує, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.11.2023р. у справі №462/2056/20, засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29.06.2021р. у справі №916/2040/20). Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог про стягнення як основного боргу за кредитним договором, так і похідних від нього відсотків, через висновки суду про неукладеність кредитного договору між сторонами, а відтак і порушення відповідачем прав позивача, які б підлягали судовому захисту, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що у задоволенні позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено, здійснені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі ст. 8, 42 Конституції України, ст.ст. 1,3 203-205, 207, 215, 509, 512, 514, 516, 526, 527, 530, 610-612, 625, 626, 628, 629, 633-634, 638, 639, 1048-1050, 1054-1055, 1056-1, 1077, 1078, 1080, 1082 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», Закону України «Про електронний цифровий підпис», Закону України «Про платіжні послуги»,

Outcome: dismissed