Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-22 00:00:00

У квітні 2024р. заявниця [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаною заявою, заінтересована особа: Київська міська рада, в якій просила суд: - встановити факт, проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в м. Києві, однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024р. відмовлено у відкриття провадження по справі, на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України. Постановою Київського апеляційного суду від 22 серпня 2024р. апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено, ухвалу судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024р. скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 08 січня 2025р. матеріали справи передані судді Волошину В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2025р. заяву залишено без руху та надано стороні заявника строк для усунення недоліків. 21 січня 2025р. на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків та виправлена редакція заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій сторона заявника просила суд: встановити факт, проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в м. Києві, однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Свої вимоги заявниця обґрунтовувала тим, що вона та померла, [INFO] . [PERSON] проживали однією сім`єю, не менше, як п`ять років до смерті останньої. За життя померлої, між ними склалися стосунки, як членів однієї сім`ї, оскільки померла перебувала у фактичних шлюбних відносинах з сином заявниці, і у них [INFO] народився син [PERSON] , але в актовому запису про народження, відомості про батька дитини було вказано лише зі слів матері. Після притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності заявниця здійснювала догляд та була опікуном над малолітнім [PERSON] , а також піклувалась про [PERSON] , яка відбувала покарання в місцях позбавлення волі. Після раптової смерті [PERSON] , [INFO] , наприкінці квітня 2023р. [PERSON] пішла з дому і не повернулась, а в подальшому заявниця та її син здійснила впізнання трупу жінки, яка виявилася [PERSON] . Заявниця здійснила поховання останньої, і здійснює утримання спадкової маси, до якої належить квартира померлої. В установленому законом порядку, після смерті [PERSON] , заявниця звернулась з заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець четвертої черги за законом, однак отримати свідоцтво про право на спадщину не в змозі, оскільки необхідно встановити факт її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2025р. відкрито провадження по справі. 02 квітня 2025р. на адресу суду надійшли матеріали спадкової справи № 15/2023 щодо майна померлої [PERSON] 29 квітня 2025р. на адресу суду надійшла заява представника заінтересованої особи Київської міської ради, в якій сторона просила суд здійснювати розгляд справи у відсутність свого представника та ухвалити рішення на підставі, наявних у матеріалах справи доказів. В судовому засіданні заявниця та її представник, заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в заяві, просили суд заяву задовольнити та встановити факт, що має юридичне значення. Заінтересована особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, свого представника до суду не направила, клопотала перед судом про розгляд справи у відсутність свого представника. Суд, заслухавши пояснення сторони заявника, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, вважає, що подана заява про становлення факту, що має юридичне значення, не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що приблизно [INFO] померла [PERSON] , [INFO] . За життя остання була зареєстрована і проживала, в квартирі [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] , на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 25 грудня 1997р., належала матері [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , [INFO] , яка приблизно [INFO] померла. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] , [INFO] , відкрилася спадщина, в тому числі на вищезазначену квартиру. З матеріалів справи вбачається, що 15 травня 2023р. заявниця [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харкавій О.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] , як спадкоємиць четвертої черги за законом. Крім заявниці, з заявами про прийняття спадщини інші спадкоємці за законом, чи за заповітом не зверталися. З матеріалів спадкової справи № 15/2023 не вбачається, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харкавою О.В. було винесено постанову, в якій позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, як спадкоємцю четвертої черги за законом. Звертаючись до суду з вказаною заявою, заявниця просила суд встановити факт її проживання зі спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , при цьому заявниця наголошувала, що остання фактично була її невісткою, оскільки народила сина [PERSON] , [INFO] , піклування над яким здійснювала заявниця, і спадкодавець фактично проживала за місцем реєстрації заявниці в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 цього Кодексу, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. За змістом ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Отже, предмет доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім`єю передусім складає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім`ї; спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008р. № 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Згідно вимог ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України). Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] неодноразово притягалася до кримінальної відповідальності: - 26 квітня 2017р. Деснянським районним судом м. Києва за ст.15 ч.2, 185 ч.1 КК України до одного року шести місяців позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік (справа № 754/3723/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/66216504); - 29 червня 2017р. Деснянським районним судом м. Києва за ст.15 ч.2, 185 ч.2 КК України до одного року дев`ять місяців позбавлення волі (справа № 754/7921/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/67509147); - 19 листопада 2019р. Деснянським районним судом м. Києва, за ст.15 ч.2, 185 ч.2 КК України до одного року позбавлення волі (справа № 754/12911/19, https://reyestr.court.gov.ua/Review/85812094); - 26 грудня 2019р. Деснянським районним судом м. Києва за ст.185 ч.2, 15 ч.2, 185 ч.2, 70 ч.4 КК України до одного року двох місяців позбавлення волі (справа № 754/17186/19, https://reyestr.court.gov.ua/Review/86643480); - 13 лютого 2020р. Оболонським районним судом м. Києва, за ст.15 ч.2, 185 ч.2 КК України до одного року трьох місяців позбавлення волі (справа № 756/15655/19, https://reyestr.court.gov.ua/Review/87791584); - 11 травня 2021р. Деснянським районним судом м. Києва за ст. 15 ч.2, 185 ч.2 КК України до одного року позбавлення волі (справа № 754/6472/21, https://reyestr.court.gov.ua/Review/96810678), звільнилась 08 квітня 2022р. по відбуттю строку покарання; - 02 лютого 2023р. Деснянським районним судом м. Києва за ст. 15 ч.2, ст. 185 ч.4 КК України до п`яти років позбавлення волі (справа № 754/520/23, https://reyestr.court.gov.ua/Review/108745461); ухвалою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2024р. зазначений вирок було скасовано, кримінальне провадження № 12020100040002900 від 28 квітня 2020р. щодо [PERSON] закрито, з підстав п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Зазначеними вироками судів було встановлено, що [PERSON] зареєстрована і постійно проживала в квартирі [ADDRESS] , при цьому притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності було за складами злочинів, які охоплювалися ч. 2, 4 ст. 185 КК України (таємне викрадення продуктів харчування). Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] його батьками є: [PERSON] , [PERSON] , відомості про батька дитини були внесені до актового запису про народження, на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 вересня 2017р. за № 539 «Про надання [PERSON] , [INFO] , статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» було надано [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , статус дитини позбавленої батьківського піклування, оскільки його мати [PERSON] , яка має статус одинока мати відбуває покарання в місцях позбавлення волі на підставі вироку Деснянського районного суду м. Києва від 29 червня 2017р. (справа № 754/7921/17). Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 07 листопада 2017р. за № 613 «Про встановлення опіки на [PERSON] , [INFO] , його житлом та майном», було призначено заявницю [PERSON] , опікуном над малолітнім [PERSON] , з яким вона не має родинних зв`язків, його житлом та майном. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2020р. по цивільній справі № 754/16642/19, яке набрало законної сили, було позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , 10 жовтня 2008р. та стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] , в розмірі частки від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку. Зазначеним рішенням суду було встановлено, що: - малолітній [PERSON] фактично проживає за адресою проживання опікуна [PERSON] : [ADDRESS] . Мати дитини, [PERSON] , до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо повернення їй малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , не зверталась. Натомість, 01 квітня 2019р. надала нотаріально засвідчену заяву, у якій зазначила, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Водночас, у даній заяві зазначила, що вона свого малолітнього сина, [PERSON] , не виховує та не утримує. - з наданих суду пояснень опікуна малолітнього [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що мати не спілкується з сином, не телефонує йому, не приїжджає, не займається його вихованням, навчанням, матеріально не утримує. В судовому засіданні 16 жовтня 2025р. заявниця наголошувала, що покійна [PERSON] навідувалась та проживала разом з нею та неповнолітнім [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , останні п`ять років перед смертю. Разом з тим, у заяві про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка була власноручно написана заявницею [PERSON] та подана особисто приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Харкавій О.В., заявниця зазначала, що спадкодавець [PERSON] була зареєстрована і постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною заявника, не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того, що заявниця [PERSON] , проживала з спадкодавцем [PERSON] , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, в них був спільний бюджет, права та обов`язки. Судом критично оцінюються, надані стороною заявника, в якості письмових доказів квитанції зі сплати послуг за житлово-комунальні послуги по квартирі спадкодавця ( [ADDRESS] ), за певні місяці 2021, 2022рр., оскільки з значених квитанцій не вбачається факт проживання заявниці [PERSON] в цій квартирі. Твердження заявниці, що факт спільного її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, підтверджує та обставина, що заявницею було здійснено поховання спадкодавця, судом не може бути прийняті до уваги, бо здійснення факту поховання, не свідчить про проживання зі спадкодавцем. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги про встановлення факту проживання заявниці [PERSON] та спадкодавця [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в м. Києві, однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заяви, то судові витрати на користь заявниці не стягуються.

Outcome: dismissed