Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача Державної казначейської служби України суму трьох відсотків річних у розмірі 41 672, 13 грн та інфляційних нарахувань у розмірі 142 298, 85 грн, а також моральну шкоду у розмірі 99 924, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивачем для виконання рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу у справі № 214/2506/16-ц від 30 листопада 2018 року, були направлені виконавчі листи від 30 вересня 2020 року та від 21 лютого 2022 року до Державної казначейської служби України, які станом день подачі позову, не виконані. За таких обставин, у зв`язку із простроченням виконання судового рішення, їй підлягають відшкодуванню три відсотки річних, інфляційні нарахування та моральна шкода. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав, заперечував проти його задоволення, посилаючись на те, що Казначейство не є боржником у розумінні ст. 625 ЦК України. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 03 лютого 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 07 лютого 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 11 лютого 2025 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні. 27 березня 2025 року представник відповідача подала до суду відзив на позов. 27 березня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 07 травня 2025 року на адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі. В засідання позивач [PERSON] не з`явилася, з урахуванням раніше поданої заяви про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача Климчук Н.І. в засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 30 листопада 2018 року у справі № 214/2502/16-ц стягнуто із Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000 гривень. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Судові витрати компенсовано за рахунок держави. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.06.2019 у справі № 214/2502/16-ц, рішення від 30 листопада 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Казначейства про стягнення витрат на послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Позовні вимоги [PERSON] до Казначейства про стягнення витрат на послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів - задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Казначейства на користь [PERSON] витрати на послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів, у розмірі 2 304,97 гривень. Рішення від 30 листопада 2018 року змінено в частині порядку стягнення моральної шкоди та зазначено про стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 300 000,00 грн з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Казначейства. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 214/2502/16-ц Постанову від 04 червня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 серпня 2020 року у справі № 214/2502/16-ц, рішення від 30 листопада 2018 року скасовано та стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Казначейства на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 1 000 000 грн та витрати на послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів, у розмірі 2 304, 97 гривень. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 214/2502/16-ц, постанову від 28 серпня 2020 року у справі № 214/2502/16-ц в частині задоволення позову [PERSON] до Держави України в особі Казначейства про відшкодування моральної шкоди скасовано. Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року в частині часткового задоволення позову [PERSON] до Держави України в особі Казначейства про відшкодування моральної шкоди змінено, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції: «стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] 300 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з незаконним перебуванням під слідством і судом». В іншій оскарженій частині постанову від 28 серпня 2020 року у справі № 214/2502/16-ц в частині задоволення позову [PERSON] до Держави України в особі Казначейства про відшкодування моральної шкоди залишено без змін. На виконання постанови від 28 серпня 2020 року, 20 вересня 2020 року видано виконавчий лист у справі № 214/2502/16-ц про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Казначейства на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 1 000 000 грн та витрати на послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів, у розмірі 2 304,97 грн разом із заявою від 08 жовтня 2020 року надійшов на адресу Казначейства 12 жовтня 2020 року та зареєстрований за вх. № К-11-3675. Листом від 05 листопада 2020 року за № 5-08-08/19712 Державна казначейська служба України направила до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області копію Виконавчого листа від 20 вересня 2020 року, разом з іншими доданими документами для здійснення дій відповідно до пункту 36 Порядку №845, відповідно до якого орган Казначейства повідомляє органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження. 08 грудня 2021 року Казначейство на підставі підпункту 2 пункту 91 Порядку № 845, листом за № 5-10-08/25798 повернуло Виконавчий лист. Разом з тим, на виконання постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 214/2502/16-ц, якою постанову від 28 серпня 2020 року у справі № 214/2502/16-ц в частині задоволення позову [PERSON] до Держави України в особі Казначейства про відшкодування моральної шкоди скасовано, а рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року змінено, Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області видав 21 січня 2022 року виконавчий лист у справі № 214/2502/16-ц про стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] 300 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з незаконним перебуванням під слідством і судом та витрати на послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів, у розмірі 2 304,97 грн. Листом від 28 жовтня 2022 року № 5-08-08/15174 Казначейство направило до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області копію Виконавчого листа від 21 січня 2022 року, разом з іншими доданими документами для здійснення дій відповідно до пункту 36 Порядку №845. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина перша статті 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Постановами Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц висловлено позицію щодо правил відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Верховний Суд наголошує на тому, що саме боржник (суб`єкт, що прострочив виконання грошового зобов`язання) повинен нести відповідальність за це. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який підлягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення суми. Тобто Велика Палата визначає такі обов`язкові умови застосування частини другої статті 625 ЦК України як встановлення законом або договором конкретного строку для виконання боржником відповідного грошового зобов`язання, невчинення боржником дій щодо виконання грошового зобов`язання у визначений строк. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження №12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла висновку що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання,оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Разом із тим, Верховний Суд у постановах від 26 листопада 2020 року у справі № 914/1028/19, від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 також дійшов висновку, що з огляду на акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум мають похідний характер від основного спору, тобто нерозривно пов`язані із особою боржника за рішенням суду про задоволення основного позову. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який підлягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Натомість, спір у даній справі виник внаслідок тривалого виконання судового рішення у справі № 214/2502/16-ц про відшкодування шкоди за рахунок Держави, ухваленого відповідно до статті 56 Конституції України. Позивач [PERSON] - особа, на користь якої ухвалено рішення про відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України (Держави) (стягувач). Відповідач: Казначейство - орган виконання рішення про відшкодування шкоди. Таким чином, Казначейство не є боржником у розумінні статті 625 ЦК України. Отже, позовні вимоги про стягнення з Державного бюджету України індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України є безпідставними та не можуть підлягати задоволенню. Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, пов`язаної із невиплатою компенсації за порушення строку виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 28 серпня 2020 року у справі № 214/2502/16-ц, суд зазначає наступне. Статтею 56 Конституції України унормовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Частиною 1 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування шкоди. Слід зазначити, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Отже, належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили. Постановами Верховного Суду, зокрема, від 29 серпня 2018 року у справі № 686/16161/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, від 22 березня 2018 року у справі № 638/13100/14- ц, від 23 листопада 2019 року у справі № 308/1990/16-ц висловлено правову позицію про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності державного органу чи конкретної посадової (службової) особи державного органу (заподіювач шкоди). Проте, позивач не надав рішення про визнання дій Казначейства у справі № 214/2502/16-ц протиправними. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Утім, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів незаконності дій чи рішень Казначейства. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позивач дійшов помилкового переконання про наявність права на відшкодування шкоди, оскільки незаконність дій та рішень Казначейства не встановлена належним чином та не доведена. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed