Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до ДП «Українська геологічна компанія», в якій, з урахуванням поданих збільшень, просила суд стягнути з відповідача на свою користь компенсацію втраченої частини доходів в розмірі 7 622,87 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 26 078,64 грн, а також витрати на правову допомогу. Позовна заява обґрунтована тим, що 20.01.2022 позивача було прийнято на посаду геолога 1 категорії адміністративно-господарської групи в ДП «Українська геологічна компанія» на підставі наказу № 09/к/тр від 19.01.2022. 27.01.2025 позивача було звільнено з посади за згодою сторін на підставі наказу (розпорядження) № 09/к/тр від 27.01.2025 про припинення трудового договору. В період роботи позивачеві було встановлено місячний оклад у розмірі 11 500 грн та дводенний робочий тиждень, де робочими днями було визначено понеділок та вівторок. Протягом 2022 - 2025 позивачеві регулярно затримували та не доплачували заробітну плату, жодного разу не була виплачена індексація чи компенсація втраченого доходу. У зв`язку з такими діями у відповідача виникла перед позивачем заборгованість з невиплаченої заробітної плати та суми компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Загальна сума боргу з виплати заробітної плати, куди також входить сума компенсації відпустки та компенсації після звільнення складає 13 638,44 грн; сума компенсації втраченого доходу за період з жовтня 2023 по січень 2025 року складає 6 922,87 грн. При звільненні позивачеві не були виплачені зазначені суми, у зв`язку з чим вона також просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21 226,84 грн. Ухвало судді від 31.07.2025 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 13.08.2025 до суду через систему «Електронний суд» представником відповідача подане клопотання про долучення доказів, в якому зазначено про те, що станом на дату подання даного клопотання відповідачем було виплачено позивачеві заробітну плату в наступних розмірах: 17.01.2025 зарплата за березень 2024 у розмірі 3 831,14 грн; 08.05.2025 зарплата за серпень 2024 у розмірі 3 657,00 грн, за вересень 2024 у розмірі 3 715,97 грн, за листопад 2024 у розмірі 16 901,70 грн; 11.06.2025 зарплата за жовтень 2024 у розмірі 1 240,06 грн; 19.06.2025 зарплата за січень 2025 у розмірі 6 199,20 грн; 03.07.2025 зарплата за січень 6 199,19 грн. А тому є всі підстави вважати, що заборгованість, яка є предметом спору по даній справі, відсутня. 15.08.2025 представником відповідача подане клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. 18.08.2025 позивачем до суду подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просила суд стягнути з відповідача лише компенсацію втраченої частини доходів у розмірі 7 622,87 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 26 078,64 грн, оскільки заборгованість з виплати заробітної плати була погашена відповідачем після подачі позову до суду. 19.08.2025 від позивача до суду надійшла заява про відмову від позовних вимог щодо стягнення заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 13 638,44 грн. 08.09.2025 до суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просила суд стягнути з відповідача лише компенсацію втраченої частини доходів у розмірі 7 672,47 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 27 291,60 грн. 10.09.2025 від позивача до суду надійшли пояснення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу. Суд, дослідивши подані позивачем заяви, дійшов наступного висновку. Згідно із пунктом 2 частини другої статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до вимог частини першої - третьої статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно зі статтею 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Дана справа розглядалася судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без (повідомлення) виклику її учасників на підставі ухвали від 31.07.2025 про відкриття провадження. Кінцевим строком подання заяви про збільшення розміру позовних вимог являється 30.08.2024. Як вбачається з матеріалів справи, заяву про збільшення позовних вимог позивач направив до суду 04.09.2025, про що свідчить відмітка Укрпошти на конверті. З огляду на вищевикладене, суддя приходить до висновку, що позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог від 04.09.2025 з пропуском встановленого законодавством строку, а тому вважає за необхідне вказану заяву повернути позивачеві без розгляду. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Українська геологічна компанія», що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] , в якій зазначено, що позивач прийнята на посаду геолога 1 категорії адміністративно-господарської групи в ДП «Українська геологічна компанія» на підставі наказу № 09/к/тр від 19.01.2022. 27.01.2025 позивача було звільнено з посади за згодою сторін на підставі наказу (розпорядження) № 09/к/тр від 27.01.2025 про припинення трудового договору. На момент звільнення позивача з роботи повний розрахунок по заробітній платі з нею проведений не був, що підтверджується матеріалами справи, а саме наданими до суду представником відповідача копіями платіжних інструкцій за травень, червень та липень 2025 року про виплату заробітної плати позивачеві. Таким чином, остаточний розрахунок був проведений відповідачем 03.07.2025 року, що не заперечується позивачем. Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 115 КЗпП та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Компенсація громадянам доходів у разі їх несвоєчасної виплати здійснюється відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженою постановою КМУ від 21.02.2001 №159. Відповідно до пункту 3 Порядку № 159 компенсації підлягають грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата. Зі змісту статті 2 Закону «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Положення Закону«Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку № 159, вказують на те, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, зокрема мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 виходив з того, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. За висновком Конституційного Суду України кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Відповідно до статті 3 Закону «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Враховуючи наявність факту порушення строку виплати заробітної плати, позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком компенсації втраченого нею доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, та вважає стягнути з відповідача на користь позивача 7 622,87 грн компенсації. Відповідачем не надано до суду доказів того, що при здійсненні ним нарахування та невчасної виплати заробітної плати позивачеві проводилося обчислення компенсації заробітної плати. За приписами ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Отже, розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути здійснений за період з 26.02.2025 і по 26.08.2025 року (в межах 6-місячного строку, визначеного ст.117 КЗпП України) у відповідності з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Відповідно до п.2 розділу ІІ цього Порядку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Враховуючи те, що [PERSON] була звільнена 27.01.2025, а повний розрахунок з нею проведений 03.07.2025, то обрахунок середньої заробітної плати слід здійснювати з отриманих нею виплат за вересень та жовтень 2024 року, оскільки відповідно до розрахункових листків у листопаді та грудні 2024 року позивач перебувала на лікарняному. Відповідно до наданого позивачем розрахунку середній заробіток за час затримки розрахунку складає 26 078,64 грн, який суд вважає доведеним та обґрунтованим. Враховуючи вище встановлене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, то суд дійшов наступного висновку. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст.2 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Ч. 3 ст. 137 цього Кодексу встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. В свою чергу, в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. У постанові від 28 грудня 2020 року в справі №640/18402/19 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 201/14495/16 від 30 вересня 2020 року, в окремих випадках суд може самостійно зменшувати розмір відшкодуваня витрат на правову допомогу. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд враховує, що справа розглядалася судом у порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання. Суд вважає, що загальні витрати в розмірі 20 000 грн не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, необґрунтовані, оскільки позивачем не надано розрахунку наданих послуг на вказану суму, а у акті від 01.06.2025 зазначено про участь у судових засіданнях, яких по суті не було. Враховуючи викладене вище, предмет спору, сторін та складність справи, враховуючи положення ч.4 ст.137 ЦПК України, суд приходить до висновку про часткове стягнення понесених позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 7 500 грн.

Outcome: approved