Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» (далі - ТОВ «Українське бюро кредитних історій»), Акціонерного товариства «Сенс банк» (далі - АТ «Сенс банк») про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії. Позов обґрунтований тим, що 23 травня 2023 року позивач звернувся до АТ «Сенс банк» із заявою про надання роз`яснень та витребування документів щодо отриманої ним інформації з офіційного сайту Українського бюро кредитних історій, з якого йому стало відомо про наявність у нього боргових зобов`язань у розмірі 21 478,41 доларів США перед АТ «Сенс банк» на підставі кредитного договору від 26 грудня 2007 року № 12799636, та просив підтвердити документально наявність відповідної заборгованості. Не отримавши відповіді на вказану заяву, позивач 11 липня 2023 року повторно звернувся до відповідача, проте також відповіді не отримав, тож звернувся до суду за захистом своїх прав. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року, у справі № 760/20477/23 задоволений позов [PERSON] до АТ «Сенс банк» про захист прав споживачів та визнано незаконною бездіяльність АТ «Сенс банк» щодо нерозгляду й ненадання відповідей на звернення [PERSON] від 23 травня 2023 року та 11 липня 2023 року. Зобов`язано АТ «Сенс банк» розглянути й надати відповідь на заяви [PERSON] від 23 травня 2023 року та 11 липня 2023 року. Проте, до цього часу жодної відповіді від АТ «Сенс банк» позивач не отримав, рішення суду, що набрало чинності, не виконав. Позивач зазначає, що будь-якої згоди на передачу персональних даних до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» він не надавав, а інформація про позичальника внесена Бюро до кредитної історії без його згоди. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просив визнати незаконними дії АТ «Сенс банк» щодо передання відомостей, які складають банківську таємницю та інформації про наявність у [PERSON] кредитної заборгованості за договором від 26 грудня 2007 року № 15-93/16-***5/07 до ТОВ «Українське бюро кредитних історій». Визнати незаконними дії ТОВ «Українське бюро кредитних історій» щодо внесення Бюро інформації (запису) в кредитній історії [PERSON] про наявності кредитної заборгованості за договором від 26 грудня 2007 року № 15-93/16-***5/07 без належних на те доказів наявності такої. Зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити з усіх баз даних, володільцем/держателем/розпорядником тощо яких є ТОВ «Українське бюро кредитних історій», інформацію про [PERSON] щодо наявності кредитної заборгованості за договором від 26 грудня 2007 року № 15-93/16-***5/07. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (виклику) сторін. Учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України. У квітні 2025 року ТОВ «Українське бюро кредитних історій» через систему «Електронний суд» подало до суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтвердили настання підстав передбачених частиною першою статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» для вилучення інформації, що складає кредитну історію. Позивач не заперечує факт надання згоди та укладення кредитних правочинів, а термін зберігання інформації в кредитній історії позивача не закінчився. Закон України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» не передбачає вилучення Бюро з кредитної історії інформації у зв`язку з ухваленням судових рішень про стягнення заборгованості за кредитними правочинами. Крім того, суду не надано докази на встановлення та визнання факту відсутності кредитного договору, договір не визнано недійсним у судовому порядку, не був встановлений факт відсутності письмової згоди позивача на використання та розпорядження інформації щодо нього, тож немає підстав для спростування та вилучення такої інформації. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу по суті в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша - четверта статті 12 ЦПК України). Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що АТ «Сенс банк» передано до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформацію про позичальника [PERSON] , яка внесена Бюро до кредитної історії позивача та містить інформацію про наявну заборгованість [PERSON] перед АТ «Сенс банк» за договором про іпотечний кредит від 26 грудня 2007 року № 15-93/16-***5/07 у сумі 21 478,41 доларів США. 23 травня 2023 року позивач звернувся до АТ «Сенс банк» із заявою щодо надання йому роз`яснень та витребування документів, на основі яких Бюро внесено інформацію до кредитної історії позивача про наявність у нього боргових зобов`язань у розмірі 21 478,41 доларів США перед АТ «Сенс банк» на підставі кредитного договору від 26 грудня 2007 року № 12799636. Не отримавши відповіді на вказану заяву, позивач 11 липня 2023 року повторно звернувся до АТ «Сенс банк», проте також відповіді не отримав, тож звернувся до суду за захистом своїх прав. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року, у справі № 760/20477/23 задоволений позов [PERSON] до АТ «Сенс банк» про захист прав споживачів та визнано незаконною бездіяльність АТ «Сенс банк» щодо нерозгляду й ненадання відповідей на звернення [PERSON] від 23 травня 2023 року та від 11 липня 2023 року. Зобов`язано АТ «Сенс банк» розглянути й надати відповідь на заяви [PERSON] від 23 травня 2023 року та від 11 липня 2023 року. 05 червня 2023 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» із заявою про надання роз`яснення щодо формування та ведення кредитних історій та видалення інформації щодо його боргових зобов`язань перед АТ «Сенс банк». Листом від 20 червня 2023 року № 883 ТОВ «Українське бюро кредитних історій» відмовило позивачу у видаленні інформації та зазначило, що інформація про заборгованість відповідно до пункту 3 статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» зберігається протягом 10 років. 07 червня 2023 року [PERSON] звернувся до Національного Банку України із заявою про надання роз`яснення. 05 липня 2023 року Національний Банк України надав відповідь заявнику, в якій зазначив, що «26 грудня 2007 року між ним та АТ «Промислово-інвестиційний банк» укладений договір про іпотечний кредит № 15-93/16-5**5/07 у сумі 72 810,00 доларів США, з метою забезпечення виконання зобов`язань за яким укладений договір іпотеки від 26 грудня 2007 року. 20 грудня 2012 року між АТ «Промислово-інвестиційний банк» та АТ «Альфа-банк» укладений договір факторингу № 0021361, на підставі якого право вимоги за договором про іпотечний кредит № 15-93/16-5**5/07 перейшло до АТ «Альфа-банк», правонаступником якого є АТ «Сенс банк». Також зазначено, що на адресу боржника [PERSON] : [ADDRESS] , направлено повідомлення вих. № 0021361 про відступлення АТ «Промислово-інвестиційний банк» своїх прав вимоги до АТ «Альфа-банк» за договором факторингу від 20 грудня 2012 року, що підтверджується відміткою про отримання вказаного повідомлення. Крім того, Національний Банк України зазначав, що відповідно до пункту 4.3.6. договору про іпотечний кредит від 26 грудня 2007 року № 15-93/16-***5/07 банк має право на підставі пункту 6.7. цього договору отримувати, зберігати, використовувати та поширювати інформацію щодо кредитної історії позичальника. Також пунктом 6.7. договору передбачено, що позичальник надає згоду банку на: отримання, зберігання, використання та поширення інформації про його кредитну історію в Бюро кредитних історій відповідно до закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначені Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (далі - Закон). У статті 3 Закону України «Про організацію формування та обіг кредитних історій» визначено, що: бюро кредитних історій (далі - Бюро) - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію; ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію; кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону; користувач Бюро (далі - користувач) - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію; кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів користувачу протягом певного часу в майбутньому (у тому числі договір страхування); суб`єкт кредитної історії - будь-яка юридична або фізична особа, яка уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія. Частиною першою статті 5 Закону України «Про організацію формування та обіг кредитних історій» передбачено, що джерелами формування кредитних історій зокрема є відомості, що надаються користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону. Згідно із частинами першою, другою статті 9 Закону України «Про організацію формування та обіг кредитних історій» інформація для формування кредитної історії надається користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем. Користувач у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації щодо нього надає до Бюро інформацію про себе, що ідентифікує його як користувача; про суб`єкта кредитної історії, яка визначена пунктами 1, 2 частини першої статті 7 цього Закону. Відповідно до статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», бюро вилучає з кредитної історії: 1) інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, договору або визнання їх недійсними; 2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього; 3) інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії. Бюро має право за участю користувача здійснювати звірення інформації, яка була надана цим користувачем для формування кредитної історії, та вносити до неї зміни на умовах і в порядку, передбачених цим Законом та договором. Таким чином, дослідивши всі матеріали справи та надавши оцінку всім доказам в їх сукупності, судом встановлено, що позивачем не надано суду будь-яких доказів, які б підтвердили настання підстав передбачених частиною першою статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» для вилучення інформації, що складає кредитну історію. Бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину. Позивач не заперечує факт надання згоди та укладення кредитного правочину, термін зберігання інформації в кредитній історії позивача не закінчився. Також Закон України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» не передбачає вилучення Бюро з кредитної історії інформації у зв`язку із стягнення заборгованості за кредитним правочинам у судовому або позасудовому порядку. Згідно із частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). Судом встановлено, що на момент розгляду цієї справи не встановлено факту відсутності кредитного договору, договір не визнано недійсним у судовому порядку, не встановлений факт відсутності письмової згоди позивача на використання та розповсюдження інформації щодо нього, тому не має і підстав для спростування та вилучення такої інформації з кредитної історії. Крім того, позивачем не надано доказів, які б підтверджували виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 26 грудня 2007 року № 15-93/16-***5/07. Із урахуванням викладеного, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] . Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, понесенні позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed