Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

У червні 2025 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Укрглобал-Фінанс» звернулося до Подільського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Z06.00606.005632628, відповідно до умов якого було надано кредит у розмірі 49 999,00 грн. з такими умовами: строк користування - 12 місяців, процентна ставка - 21,99 % річних. У позовній заяві посилається на те, що АТ «Ідея Банк» виконало свої зобов`язання за вказаним договором в повному обсязі, [PERSON] в свою чергу свої зобов`язання в частині повної та своєчасної сплати кредитних платежів не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість по кредитному договору, розмір якої станом на 25.07.2023 року становить 109 377,35 грн. Позивач зазначає, що АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» уклали Договір Факторингу №01.02-31/23, за умовами якого право вимоги за кредитним договором до [PERSON] перейшло до позивача ТОВ «Росвен Інвест Україна». 26.07.2023 року між ТОВ «Росвен Інвест Україна», правонаступником якого є ТОВ «Свеа Фінанс» та ТОВ «ФК «Укрглобал -Фінанс» укладено договір факторингу №01.02-38/23 від 26.07.2023, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс». Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №Z06.00606.005632628 від 26.07.2023 в розмірі 109 377,35 грн., яка складається з 46 609, 20 грн. заборгованості за тілом кредиту та 32 707,93 грн. заборгованості за відсотками, 30 060,22 грн. заборгованість за комісією, а також стягнути 2422,40 грн. судового збору та 10 000 грн. витрат на правову допомогу. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.06.2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду подав клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справу не подавав, відзив (письмові заперечення) на позов до суду не надходив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що 29.08.2019 між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Z06.00606.005632628, відповідно до умов якого було надано кредит у розмірі 49 999,00 грн. із встановленою процентною ставкою 21,99 % річних шляхом перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника, відкритий в АТ «Ідея Банк». Відповідно до п.1.6. договору сторони передбачили, що датою повернення кредиту є 29.08.2020 р. Згідно п. 1.7. договору позичальник доручив Банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту у розмірі 4337,81 грн. У пункті 4 сторони дійшли згоди, що Додаток №1 до договору «Паспорт споживчого кредиту» є невід`ємною частиною договору. У Паспорті споживчого кредиту передбачена плата за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,60% від початкової суми кредиту. Так, 25.07.2023р. АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» уклали договір про відступлення права вимоги №01.02-31/23 (а.с. 16-25). 26.07.2023 року між ТОВ «Росвен Інвест Україна», правонаступником якого є ТОВ «Свеа Фінанс» та ТОВ «ФК «Укрглобал - Фінанс» укладено договір факторингу №01.02-38/23 від 26.07.2023, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс». На підставі вказаного договору, та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «Фінансова компанія «Укрглобал-Фінанс» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс», включно і до [PERSON] за кредитним договором №№Z06.00606.005632628 від 26.07.2023. Посилаючись на те, що позичальник не здійснював платежі на погашення заборгованості, правонаступник первісного кредитора звернувся до суду з даним позовом. На підтвердження позовних вимог позивач надав копію Договору кредиту та страхування №Z06/00606/005632628 від 29.08.2019, паспорт споживчого кредиту та виписку по рахунку (а.с.14). З виписки вбачається, що 29.08.2019 відбулося зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача у розмірі 49 999,00 грн., з яких в цей же день 4337,81 грн. були списані з рахунку як оплата по договору страхування. 07.10.2019 відбулося внесення 5500,00 грн. в рахунок погашення кредитної заборгованості (а.с.14). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що за кредитним договором наявна заборгованість за основним боргом - 46609,20 грн., за відсотками - 32 707,93 грн., по комісіям - 30 060,22 грн. (а.с.15). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК України). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд при розгляді справи виходить з того, що позивач, як особа яка набула права вимоги, має право вимагати від другої сторони належного виконання його грошових зобов`язань, в тому числі повернення кредитних коштів, сплати відсотків та погашення виниклої заборгованості. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач (позичальник) свої зобов`язання за договором кредиту не виконав належним чином, допустив прострочення платежів і заборгованість по поверненню кредитних коштів за наданим позивачем розрахунком. Відповідач не оспорив дані розрахунки, не подав доказів на їх повне або часткове спростування. Оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 46 609,20 грн. Стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, суд зазначає наступне. Згідно правового висновку КЦС у складі ВС у постанові від 30.01.2018 року у справі №161/16891/15-ц доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». На підтвердження наявності та розміру заборгованості по відсоткам позивачем надано лише розрахунок заборгованості (а.с.15), який сам по собі не може бути належним та допустимим доказом правильності нарахування відсотків, періоду нарахування відсотків, не відображає плати за кредитом, якщо такі були. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначила: «Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 р по справі № 300/438/18. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України»(п.п 81-85, 91). За умовами договору кредитні кошти надавалися на 12 місяців. Отже, кредитор має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами за 365 днів. За який період та у якому розмірі позивач нараховував 32707,93 грн. відсотків за відсутності розрахунків встановити неможливо. Відтак, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення комісії за договором, суд зазначає наступне. Так, у рішенні від 11.07.2013 N 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Згідно зі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладання кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. На спірні правовідносини за цим договором поширюється дія Закону України "Про споживче кредитування", адже за договором позичальнику надано споживчий кредит та такий укладено зі строком погашення кредиту терміном шість місяців. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом передбачено право фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року (справа N 202/5330/19) у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які встановлено щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ст. 11 Закону України "Про споживче кредитування". Товариство не зазначило та не надало доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин умова кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемною відповідно до ч. 1ст. 11 цього Закону. Суд звертає увагу, що у договорі не вказано за які саме послуги позивач встановив комісію. Умови самого договору не містять переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту. Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і їх погодження із споживачем при укладенні договору, а тому обов`язок позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемним відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування". Зазначені правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року (справа N 755/11636/21) та від 16 листопада 2022 року (справа N 755/9486/21). Аналізуючи умови договору, суд дійшов переконання про те, що позивачем не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, які б підтверджували, які саме послуги надаються відповідачеві за котрі необхідно здійснювати сплату комісії, а відтак суд вважає, що відповідач не зобов`язаний сплачувати таку комісію, а тому у цій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню частково, оскільки достовірно встановлено, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе за договором зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В решті позовних вимог слід відмовити. Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження понесення втрат на правову допомогу позивач надав: договір про надання правничої допомоги №02/08/2024 від 02 серпня 2024року, акт приймання-передачі наданих послуг №45 від 04 лютого 2025 р.; витяг з реєстру №1 від 04 лютого 2025 року. Суд не має права вирішувати питання про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. На це вказав КЦС Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. пропорційно задоволеній частині позовних вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією №2558 від 27.05.2025 року про сплату судового збору у розмірі 2 422,40 грн. Позивач просив стягнути на його користь 109 377,35 грн. Суд визнав доведеними вимоги на суму 46609,20 грн. Отже, суд задовольняє позов на 42,61%, відтак, компенсації позивачу підлягають 42,61% від сплаченого судового збору, тобто 1032,18 грн. судового збору та 4261,00 грн. витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial