Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Пасемко Н.І., звернулася до Рокитнянського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовної заяви заначено, що у подружжя відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Сторони з 2023 року не ведуть спільне господарство та не проживають разом. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та не відповідає інтересам обох сторін. Шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу сперечить інтересам обох сторін. У зв`язку з чим позивач вирішила звернутись до суду з позовом про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу просить залишити шлюбне прізвище «[PERSON] ». Від шлюбу у подружжя є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 17 вересня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи призначено на 21 жовтня 2025 року об 10год 00 хв. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, заявлені позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. У позовних вимогах до позову позивач просила не давати сторонам строку на примирення та шлюбне прізвище залишити без змін. Відповідач в судове засідання не з`явився, 21 жовтня 2025 року подав до суду заяву, в якій зазначає, що визнає позовні вимоги, просив розгляд справи здійснювти без його участі та строк на примирення не надавати. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що з 24 липня 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 24 липня 2009 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 755. Від шлюбу у подружжя є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 6 червня 2012 року. Прізвище після розірвання шлюбу позивач просить залишити шлюбне «[PERSON] ». Згідно із статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання (частина 2 статті 104 СК України). Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За приписами статті 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Зі змісту позовної заяви вбачається, що сторони не зацікавлені у продовженні сімейного життя, тобто шлюбно-сімейні відносини фактично припинили своє існування. Враховуючи викладені обставини, суд вважає встановленим, що подальше спільне проживання подружжя, збереження їх шлюбу неможливе та суперечило б інтересам кожного з них, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Згідно із частиною 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідачем позов визнано до початку розгляду справи по суті, при поданні позову позивачем сплачено 1211 грн 20 коп. судового збору, а тому позивачу слід повернути з державного бюджету 605 грн 60 коп. (50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову). Задовольняючи позов, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені останньою і документально підтверджені судові витрати, що становлять 605 грн 60 коп. судового збору. Враховуючи наведене та

Outcome: approved