Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

26 вересня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. В позовній заяві зазначено, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на право на земельну частку (пай) у КСП «Таборівка» розміром 5,80 умовних кадастрових гектарів. Її чоловік [PERSON] фактично прийняв спадщину, але не оформив її. [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого залишилося спадкове майно - дві земельні частки (паї) по 5,80 умовних кадастрових гектарів. Його дочка [PERSON] (до шлюбу - [PERSON] ) не змогла оформити спадщину через відсутність документів, що підтверджують батьківство. [INFO] померла [PERSON] , останнім місцем її проживання була [ADDRESS] . Її син [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті матері, однак не зміг оформити свої права через відмову нотаріуса, пов`язану з розбіжностями у документах. Позивач звертається до суду у зв`язку з тим, що в позасудовому (нотаріальному) порядку оформити спадкові права неможливо, оскільки: після смерті спадкодавців ( [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ) спадкові справи до нотаріуса не відкривалися, відсутні документи, що підтверджують родинні відносини між ними (зокрема, факт батьківства [PERSON] щодо [PERSON] ), наявні розбіжності у написанні імені спадкодавця в різних документах (« [PERSON] » / « [PERSON] »), нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через неможливість підтвердити факт родинних зв`язків, місце відкриття спадщини та факт її прийняття. Посилаючись на неможливість оформлення своїх спадкових прав в державній нотаріальній конторі, позивач просив позов задовольнити, визнати права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. В судове засідання представник позивача адвокат Бінько М.А. надала додаткові пояснення. Представник відповідача Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області в судове засідання не з`явився, проте, надав заяву про розгляд справи без їх участі. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов такого висновку. В судовому засіданні було встановлено, що [INFO] померла баба позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на право на земельну частку (пай) у КСП «Таборівка» Вознесенського району Миколаївської області розміром 5,80 умовних кадастрових гектарів. Позивачу відомо, що із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] ніхто не звертався. На час її смерті разом з нею був зареєстрований та проживав її чоловік [PERSON] , який відповідно до ч.1 ст.549 ЦК УРСР 1963 року фактично прийняв спадщину після смерті дружини, проте не оформив її належним чином. [INFO] помер [PERSON] . На час його смерті з ним ніхто не був зареєстрований, заяв про прийняття спадщини не подавалося. Після його смерті залишилось спадкове майно дві земельні частки (паї) розміром по 5,80 умовних кадастрових гектарів у КСП «Таборівка», посвідчені сертифікатами серії [NUMBER] та №0178696, виданими 20 червня 1997 року. Дочка померлих [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ), мати позивача, не оформила спадкові права через неможливість підтвердити родинний зв`язок у позасудовому порядку. Вона народилася [INFO] в совхозі «Победа» Тельманського району Карагандинської області Казахської Республіки, у свідоцтві про народження записана як [PERSON] , без зазначення батька. У 1966 році її мати, [PERSON] , уклала шлюб із [PERSON] , однак зміни до свідоцтва про народження дитини внесено не було. Після смерті [PERSON] . [PERSON] фактично прийняла спадщину, вступивши у володіння та управління спадковим майном, що підтверджується письмовими поясненнями свідків, актом від 03.04.2025 року, а також наявністю у неї оригіналів усіх документів на спадкове майно. [INFO] [PERSON] померла. На час смерті та відкриття спадщини діяв Цивільний кодекс УРСР 1963 року. Згідно з довідкою ЖЕКу м. Первомайськ, [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджує її останнє місце проживання. Через розбіжності у написанні імені померлої (« [PERSON] »/« [PERSON] ») та відсутність точних даних про місце її реєстрації нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Розбіжність у написанні імені « [PERSON] » зумовлена різним перекладом з російської мови та наявністю декількох варіантів цього імені в українській мові, що не впливає на підтвердження родинних відносин. Відтак, факт того, що [PERSON] є рідним сином померлої [PERSON] . У судовому засіданні також було встановлено, з показань свідків [PERSON] та [PERSON] , які знайшли своє підтвердження, що [PERSON] визнавав себе батьком [PERSON] , утримував її, піклувався про неї, спільно проживав з нею та її матір`ю, що свідчить про фактичне визнання ним батьківства. Свідки також\~підтвердили,\~що після\~смерті [PERSON] \~його дочка\~ [PERSON] фактично вступила в управління спадковим майном, яке залишилося після його смерті, та зберігала оригінали правовстановлюючих документів на земельні частки (паї). Крім того, зі свідчень зазначених осіб убачається, що після смерті [PERSON] її син [PERSON] проживав за однією адресою з матір`ю, доглядав її, а після її смерті залишився проживати у цьому ж житлі та фактично вступив у володіння спадковим майном. Таким чином,\~показання свідків\~узгоджуються з\~наданими письмовими\~доказами і\~підтверджують обставини,\~на які\~посилається позивач\~у своїх\~вимогах \~факт визнання\~батьківства, фактичний вступ в управління спадковим майном та місце відкриття спадщини. Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. У статті 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу. У разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 361/2653/15-ц, провадження № 61-2239св21, зазначено, що «передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства відповідно до частини першої статті 130 СК України є смерть того, батьківство кого встановлюється, або оголошення його померлим». У матеріалах справи наявні достатні докази того, що [PERSON] помер, що дає правові підстави для звернення до суду з позовом про встановлення факту його батьківства щодо [PERSON] . Таким чином, позивач діє у межах прав, передбачених законодавством, і підстави для розгляду позову судом наявні. Додатково також підтверджуються копією аркушів по господарської книги Таборівської сільської ради за 1986-1988 роки, згідно якої офіційно членами сім`ї [PERSON] значились: [PERSON] дочка; [PERSON] - батько; [PERSON] мати; [PERSON] чоловік. За такого, враховуючи положення ч. 2 ст. 315 ЦПК України п.п. 1, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», викладені обставини та зазначені на їх підтвердження докази свідчать про факт визнання [PERSON] свого батьківства відносно [PERSON] . Виходячи з положень статей 128 та 130 Сімейного кодексу України, а також на підставі матеріалів справи, у тому числі показань свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили походження дитини від [PERSON] , та доказів, що підтверджують смерть [PERSON] , суд встановлює факт батьківства. Стосовно наступних фактів п. 2-3 [PERSON] , яка померла [INFO] в м. Первомайськ Миколаївської області, фактично вступила в управління спадковим майном після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , в с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області та місце відкриття спадщини після смерті [PERSON] . Суд встановлює, що [PERSON] , яка померла [INFO] в м. Первомайськ Миколаївської області, фактично вступила в управління спадковим майном після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області. Факт вступу [PERSON] в управління та володіння спадковим майном підтверджується письмовими поясненнями сусідів, викладеними в акті від 03.04.2025 року, а також тим, що після смерті батька [PERSON] отримала всі оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, зокрема сертифікати на право на земельну частку (пай) та інші документи, видані на ім`я померлого батька та матері. Це свідчить про фактичний вступ у спадкові права відповідно до ст. 127 ЦК України, яка передбачає, що право на спадщину виникає з моменту відкриття спадщини і фактичного прийняття спадкового майна. На час смерті та відкриття спадщини діяв Цивільний кодекс Української РСР 1963 року, відповідно до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно довідки, виданої 02.10.2000 року начальником ЖЕКу м. Первомайськ, [PERSON] була прописана та проживала по [ADDRESS] з 30.07.1996 року по 26.05.2000 року, що підтверджує її останнє постійне місце проживання. Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , посилаючись на неможливість встановлення місця відкриття спадщини та на розбіжності у написанні імені померлої в документах. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5, у випадку, коли орган, який вчиняє нотаріальні дії, не може видати свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, суд у порядку окремого провадження встановлює факт місця відкриття спадщини та фактичного прийняття спадщини. Сучасне законодавство України (ст. 1246 ЦК України) визначає, що особа набуває право на спадщину за законом або за заповітом, а ст. 127 ЦК України закріплює факт прийняття спадщини через фактичне володіння майном спадкодавця. Фактичне управління та володіння спадковим майном, наявність оригіналів правовстановлюючих документів та письмові свідчення сусідів підтверджують, що [PERSON] фактично вступила в управління спадковим майном після смерті [PERSON] . Місцем відкриття спадщини після смерті [PERSON] є її останнє постійне місце проживання [ADDRESS] , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть [PERSON] . Таким чином, суд встановлює факт прийняття спадщини [PERSON] та визначає місцем відкриття спадщини її останнє постійне місце проживання, що унеможливлює оскарження цього факту у нотаріальному порядку. Суд керувався положеннями Цивільного кодексу України 2003 року, ЦК Української РСР 1963 року (на момент відкриття спадщини), а також судовою практикою Верховного Суду України у справах про встановлення факту прийняття спадщини. Фактичне вступила в управління та володіння спадковим майном, наявність оригіналів правовстановлюючих документів та письмові свідчення сусідів підтверджують, що [PERSON] фактично вступила в управління спадковим майном після смерті [PERSON] . Місцем відкриття спадщини після смерті [PERSON] є її останнє постійне місце проживання [ADDRESS] . Таким чином, суд встановлює факт прийняття спадщини [PERSON] та визначає місцем відкриття спадщини її останнє постійне місце проживання. Щодо встановлення факту, що [PERSON] , яка померла [INFO] в м. Первомайськ Миколаївської області, була рідною матір`ю [PERSON] , [INFO] . Дослідивши подані позивачем докази, у тому числі витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть [PERSON] та про народження позивача [PERSON] , а також заслухавши пояснення свідків, суд приходить до висновку, що наявні у матеріалах справи розбіжності у написанні імені померлої громадянки [PERSON] українською мовою не спростовують факту родинних відносин між заявником та померлою. Зазначена розбіжність, на думку суду, обумовлена особливостями перекладу імені «Василина» з російської на українську мову, а також існуванням у побуті кількох усталених варіантів цього імені, що підтверджується лінгвістичними нормами та практикою органів державної реєстрації актів цивільного стану. Водночас зміна або відмінність у транслітерації імені не змінює особу, на яку це ім`я поширюється, якщо інші ідентифікаційні дані (прізвище, по батькові, дата народження, місце проживання тощо) залишаються незмінними. Крім того, під час судового розгляду свідки особи, які добре знали як позивача, так і померлу [PERSON] , надали узгоджені та послідовні пояснення, з яких убачається, що [PERSON] дійсно є рідним сином померлої. Свідки підтвердили факт їхнього спільного проживання упродовж багатьох років, спільного ведення господарства та підтримання родинних відносин. Надані показання є логічними, узгодженими між собою та не викликають у суду сумнівів у їх достовірності. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, фактів родинних відносин між фізичними особами. Такі справи розглядаються у порядку окремого провадження, якщо встановлення відповідного факту необхідне для реалізації чи захисту прав особи (наприклад, отримання спадщини, соціальних виплат, оформлення пенсії у зв`язку з втратою годувальника тощо). Крім того, згідно з положеннями статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги чи заперечення сторін, отримані з показань свідків, письмових документів, речових доказів тощо. Отже, надані позивачем документи разом із свідченнями свідків у сукупності підтверджують факт спорідненості між позивачем та померлою. Відповідно до статті 12 ЦПК України, суд розглядає справи на засадах змагальності сторін, забезпечує кожній особі право на доведення перед судом своїх вимог та заперечень усіма допустимими засобами доказування. Таким чином, заявник виконав свій обов`язок із доказування належності до родини померлої, надавши достатні та взаємопов`язані докази. Беручи до уваги наведене, суд приходить до переконання, що наявна різниця у написанні імені померлої [PERSON] у різних офіційних документах є технічною розбіжністю, яка не впливає на встановлення факту спорідненості. У сукупності з іншими доказами, зокрема зі свідченнями осіб, які достовірно підтвердили родинні відносини, факт того, що [PERSON] є рідним сином померлої [PERSON] , є очевидним і таким, що підлягає встановленню судом. Стосовно встановлення факту, що [PERSON] , [INFO] , фактично вступив в управління спадковим майном після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в м. Первомайськ Миколаївської області. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] в місті Первомайськ Миколаївської області, фактично прийняв спадщину, залишену після її смерті. Із наданих доказів убачається, що заявник після смерті матері продовжував проживати у спадковому будинку, утримував його у належному стані, сплачував комунальні платежі, здійснював поточні ремонти, доглядав за присадибною ділянкою та користувався майном, що належало померлій. Усе це свідчить про фактичне прийняття спадщини у розумінні статей 1268, 1269 та 1270 Цивільного кодексу України, які визначають порядок прийняття спадщини. Згідно з частиною третьою статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого законом строку (шести місяців з дня відкриття спадщини) не заявив про відмову від неї. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, у порядку окремого провадження суд встановлює факти, що мають юридичне значення, зокрема, факт прийняття спадщини, коли це необхідно для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Крім того, під час розгляду справи свідки надали узгоджені та достовірні пояснення, що [PERSON] дійсно після смерті матері залишився проживати у її будинку, доглядав за майном та користувався ним як власним, що в сукупності підтверджує факт фактичного прийняття спадщини. Свідчення є логічними, взаємопов`язаними та не викликають у суду сумнівів у їх правдивості. Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для справи, зокрема показання свідків, письмові докази, документи та інші матеріали. Отже, на підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що [PERSON] фактично вступив в управління після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , що має юридичне значення для оформлення спадкових прав заявника у нотаріальному порядку. З приводу\~визнання за\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~реєстраційний номер\~облікової картки\~платника податків\~ [NUMBER] ,\~права на земельну частку (пай) розміром 5,80 умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебувала в колективній власності КСП «Таборівка», згідно із сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії МК №0178696, виданим 20 червня 1997 року, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в м. Первомайськ Миколаївської області, суд установив такі обставини. З поданих до суду письмових доказів убачається, що право на земельну частку (пай) у колективній власності КСП «Таборівка» було надано відповідно до вимог Указу Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Згідно з підпунктами 2 та 5 зазначеного Указу, право на земельну частку (пай) мають члени колективних сільськогосподарських підприємств, кооперативів або акціонерних товариств, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в них і залишаються членами таких підприємств, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому вартість і розмір земельних часток (паїв) у всіх членів є рівними, а саме право посвідчується сертифікатом встановленого зразка. Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», земельна частка (пай) є об`єктом цивільних прав і може успадковуватися відповідно до норм цивільного законодавства України та положень статуту підприємства. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», основним документом, який посвідчує право особи на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). А згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі такого акта. У разі його смерті це право успадковується відповідно до норм цивільного законодавства, навіть якщо особа з певних причин не отримала сертифікат. Як убачається з інформаційної довідки Відділу №2 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 04.09.2025 року, 20 червня 1997 року було видано сертифікати серії МК №0178695 (на ім`я [PERSON] ) та серії МК №0178696 (на ім`я [PERSON] ) на право на земельну частку (пай) у КСП «Таборівка». Водночас державні акти на право приватної власності на земельні ділянки на підставі зазначених сертифікатів не видавалися. Оригінал сертифіката серії МК №0178696, виданого на ім`я [PERSON] , було втрачено. Крім того, у сертифікаті було допущено помилку у зазначенні прізвища та імені власника зазначено « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] ». Ця обставина узгоджується з копією свідоцтва про смерть [PERSON] , що долучена до матеріалів справи. Незважаючи на вищевказану технічну помилку, сукупність письмових доказів підтверджує, що сертифікат серії МК №0178696 дійсно належав померлому [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно, право на земельну частку (пай) перейшло за спадком до його доньки [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину, але не здійснила її державну реєстрацію та не оформила належним чином. З огляду на це, відповідно до положень статей 524, 529, 548, 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, чинних на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , право на спадкування земельної частки (паю) переходить до спадкоємців за законом. Таким чином, [PERSON] набула право власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування після смерті свого батька, однак не встигла його оформити у встановленому законом порядку. Після її смерті, [INFO] , її син [PERSON] фактично вступив в управління спадковим майном, продовжуючи користуватися майном, що належало матері, а отже, набув право на вказану земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом. Суд ураховує, що в матеріалах справи містяться достатні та взаємопов`язані докази, які підтверджують безперервність спадкового правонаступництва, починаючи від [PERSON] і до [PERSON] , а також наявність фактичного вступу в управління спадковим майном кожним із них у межах встановлених строків. Беручи до уваги наведене, а також положення пункту 1 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд доходить висновку, що факт належності сертифіката серії МК №0178696 [PERSON] , факт прийняття спадщини його донькою [PERSON] , а також факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті матері є доведеними, і тому суд вважає обґрунтованим визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай) розміром 5,80 умовних кадастрових гектарів у землях колективної власності КСП «Таборівка».

Outcome: approved