Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідача ТОВ «Інтеріум компані» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 09.08.2024 року о 12 год. 45 хв. водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «MAN TGA 41.430», д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по просп. Берестейському в м. Києві, при зміні напрямку руху не впевнився в безпечності, при перестроюванні не надав дорогу автомобілю «Honda Accord», д.н.з. [NUMBER] , водій якого рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку водій [PERSON] мав намір перестроїтися. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Факт порушення Правил дорожнього руху водієм [PERSON] , що призвів до пошкодження транспортного засобу позивача, встановлено постановою Святошинського районного суду м.Києва у справі № 759/17058/24 від 19.09.2024 року. У процесі досудового врегулювання [PERSON] надав фрагмент своєї електронної трудової книжки, з якого вбачається, що на момент вчинення ДТП він перебував у трудових відносинах із ТОВ «Інтеріум Компані» (наказ № 14 від 05.05.2023 року, дата прийняття на роботу - 08.05.2023 року). Як зазначає позивач, у результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди було завдано матеріальної шкоди його автомобілю «Honda Accord», д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до чинного законодавства, він звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування та 03.10.2024 року страховиком здійснено страхову виплату у розмірі 64 534,01 грн. Також він звернувся до незалежного Суб`єкта оціночної діяльності (далі - СОД), з яким було укладено договір на проведення оціночних процедур з визначення розміру матеріального збитку, заподіяного внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. СОД було складено Звіт № 0973-VV про оцінку вартості збитку, нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту - 191 977,56 грн. (з урахуванням ПДВ); сума ПДВ у складі вартості необхідних для ремонту матеріалів - 3 281,19 грн.; сума ПДВ у складі вартості складових частин, що підлягають заміні - 24 121,75 грн. З огляду на викладене, розмір матеріального збитку, що підлягає відшкодуванню відповідачем, становить 100 040,61 грн., що розраховується за формулою: 191 977,56 грн. (вартість відновлювального ремонту з ПДВ) - 27 402,94 грн. (сума ПДВ у складі матеріалів та складових частин, що підлягають заміні) - 64 534,01 грн. (страхове відшкодування, виплачене траховиком) = 100 040,61 грн. Крім того, відповідно до платіжної інструкції № @2PL491698 загальна сума витрат на оплату послуг СОД становить 4 500,00 грн, що також підлягає відшкодуванню як реальні збитки. З урахуванням наведеногое, загальна сума реальних збитків, що підлягає відшкодуванню відповідальною особою, становить 104 540,61 грн. 10.03.2025 року до відповідача направлено досудову вимогу про відшкодування збитків, завданих внаслідок ДТП, яку відповідач проігнорував. Позивач зазначає і про те, що увесь процес досудового врегулювання питання компенсації збитків, завданих йому внаслідок ДТП, суттєво позначився на його емоційному та психологічному стані. Сам факт участі у дорожньо-транспортній пригоді вже є стресовою ситуацією, що супроводжується сильним хвилюванням, нервовою напругою та дискомфортом. Цей стрес поглибився внаслідок протиправної поведінки відповідача, який, усупереч вимогам закону, відмовився добровільно відшкодовувати завдану шкоду. Постійна необхідність відволікатися від повсякденних справ, витрачати значні зусилля, час і фінансові ресурси на відстоювання свого порушеного права негативно впливає на його психоемоційний стан. Звернення до фахівців, юридична боротьба та подолання перешкод, створених відповідачем, супроводжуються напругою, тривожністю, виснаженням, відчуттям безсилля та пригніченням. Враховуючи характер заподіяної шкоди, поведінку відповідача та обставини справи, позивач вважає за справедливе і обґрунтоване стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. Ця сума є співмірною з тими душевними стражданнями, яких він зазнав та продовжує зазнавати у зв`язку як із самим ДТП, так і з подальшою поведінкою відповідача, що чинить психологічний тиск шляхом ігнорування обґрунтованих вимог. Посилаючись на викладені обставини, а також положення ст.1172 ЦК України, позивач просить задовольнити його вимоги, стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду в розмірі 104 540,61 грн., матеріальну шкоду в розмірі 5000,00 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 28.05.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) та призначено судове засідання. 11.06.2025 року до суду надійшла заява (відзив) представника відповідача [PERSON] , в якій вона заперечує проти позовних вимог, вважаючи, що позивачем залучений неналежний відповідач, оскільки автомобіль «MAN TGA 41.430», д.н.з. [NUMBER] , не належить на праві власності відповідачу - ТОВ «Інтеріум Компані» і відповідач на праві оренди чи іншій правовій підставі не володів на момент скоєння ДТП вказаним автомобілем. Представник відповідача також звернула увагу на те, що позивач отримав страхову виплату від СК «Країна» 03.10.2024 року в розмірі 64 534,01 грн.., тобто позивач погодився з експертною оцінкою, яка була проведена страховою компанією, із заявою про оскарження суми страхової виплати до суду не звертався. Крім того, що Звіт суб`єкта оціночної діяльності по визначенню матеріального збитку №0973-VV, який був складений 14.09.2024 року, не може прийматися до уваги судом, оскільки ДТП сталося 09.08.2024 року. Від дати ДТП пройшло більше місяця і цілком ймовірно, автомобіль міг отримати ще якісь пошкодження за цей час. Також, досудова вимога була надіслана Відповідачу тільки 10.03.2025 року, тобто через 7 місяців після дорожньо-транспортної пригоди. При цьому позивач не вказує, чи відремонтував він свій автомобіль та скільки сплатив за ремонт. Представник відповідача заважує, що в тексті позовної заяви позивач сам вказує, що відповідачем залучив юридичну особу, оскільки припускає ймовірність надання роботодавцем транспортного засобу водієві [PERSON] для виконання службових завдань. Проте, позов пред`являється до юридичної особи, до якої транспортний засіб не має відношення. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог. 16.06.2025 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив. У даній відповіді позивач вказує на те, що залучив ТОВ "Інтеріум Компані" як відповідача на підставі доказу, що підтверджує наявність трудових відносин між водієм [PERSON] та відповідачем. Транспортний засіб, що створив підвищену небезпеку, обґрунтовано вважається наданим працівнику для виконання службового завдання. Таокж, виплата СК "Країна" в розмірі 64 534,01 грн. не виключає права на повне відшкодування шкоди, передбачене ст. 1194 ЦК України. Позов подано до особи, відповідальної за шкоду в частині, що не була компенсована страховиком. Згода позивача із сумою страхового відшкодування не означає згоди з повним відшкодуванням фактичних збитків. Заперечуючи проти доводів представник відповідача, позивач вказав, що строки його дій обґрунтовані як з фактичної, так і з юридичної точки зору. Всі дії вчинено послідовно, добросовісно та з повагою до досудового врегулювання спору. Щодо твердження про відсутність інформації про ремонт, то факт відновлення автомобіля або понесені витрати на ремонт не є обов`язковою умовою для відшкодування шкоди, якщо подано належну оцінку матеріального збитку. Щодо доводів про припущення та неналежного відповідача, то позивач наполягає, що не ґрунтує позов на припущеннях, а до позовної заяви додано копію трудової книжки [PERSON] , яка підтверджує його працевлаштування в ТОВ «Інтеріум Компані», чим обґрунтовує залучення юридичної особи як відповідача відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України. 04.07.2025 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] , в якій вона надає додаткові пояснення про те, що в день скоєння дорожньо-транспортної пригоди 09.08.2024 року водій [PERSON] , який перебував у трудових відносинах з ТОВ «Інтеріум Компані», відповідно до товарно-транспортної накладної №090824 від 09.08.2024 року виконував свої трудові обов`язки на автомобілі «IVECO MAGIRUS 410E44», д.н.з. [NUMBER] , на якому здійснював перевезення вантажу (грунтосуміш) на замовлення КП по утриманню зелених насаджень Шевченківського району м.Києва до пункту розвантаження: м.Київ, вулиця Кудрявська,23. Таким чином, водій [PERSON] , вина якого у скоєнні ДТП 09.08.2024 року була встановлена судом та який в момент скоєння ДТП керував транспортним засобом «MAN TGA 41.430», д.н.з. [NUMBER] , не виконував трудові обов`язки. Представник відповідача наголошує на тому, що автомобіль «MAN TGA 41.430», д.н.з. [NUMBER] , не належав відповідачу на належній правовій підставі (право власності, договір оренди, суборенди тощо) на момент скоєння ДТП. Посилаючись на викладене, представник відповідача вважає, що позов подано до неналежного відповідача, внаслідок чого в задоволенні позову слід відмовити. 10.07.2025 року до суду надійшла додаткова відповідь позивача на додаткові пояснення представника відповідача. У даній відповіді позивач зазначив, що відповідач визнає, що водій [PERSON] перебував у трудових відносинах із ТОВ «Інтеріум Компані», що, на думку позивача, підтверджує зв`язок між відповідачем та працівником у день ДТП 09.08.2024 року. Надана відповідачем товарно-транспортна накладна свідчить про те, що водій у день ДТП виконував перевезення вантажу на автомобілі «IVECO», д.н.з. [NUMBER] , однак це не спростовує факту, що він міг використовувати інший автомобіль «MAN TGA 41.430», д.н.з. [NUMBER] , у рамках трудових відносин або у зв`язку з ними. Позивач вважає, що відповідач не надав доказів відсутності фактичного володіння або контролю над транспортним засобом, що не спростовує його відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Відповідач надав свідоцтво про реєстрацію, яке підтверджує, що транспортний засіб «MAN TGA 41.430», д.н.з. [NUMBER] , належить іншій особі. Проте відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, несе не лише власник, а й особа, яка володіє чи використовує транспортний засіб на іншій законній підставі, зокрема фактично. У цій справі відповідач не надав доказів того, що працівник [PERSON] не мав доступу до автомобіля «MAN TGA 41.430» у день ДТП; транспортний засіб не використовувався у господарській діяльності відповідача; керування цим транспортним засобом не було пов`язане з виконанням трудових обов`язків чи інтересами відповідача. Позивач в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву, в якій просить розглядати справу в його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, 09.08.2024 року о 12 год. 45 хв. водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «MAN TGA 41.430», д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по просп. Берестейському в м. Києві, при зміні напрямку руху не впевнився в безпечності, при перестроюванні не надав дорогу автомобілю «Honda Accord», д.н.з. [NUMBER] , водій якого рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку водій [PERSON] мав намір перестроїтися. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Святошинського районного суду м.Києва від 19.09.2024 року у справі № 754/17058/24 відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Згідно Звіту № 0973-VV про оцінку вартості збитку, нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу, складеного оцінювачем [PERSON] 14.09.2024 року, варість відновлювального ремонту КТЗ (з врахуванням ПДВ 20 % на запчастини та матеріали) становить 191 977,56 грн., вартість відновлювального ремонту, з урахуванням фізичного зносу складників КТЗ та ПДВ 20 % на замінні складові та матеріали становить 90 666,24 грн., вартість відновлювального ремонту щ урахуванням фізичного зносу складників КТЗ та без врахування ПДВ 20 % на заміні складові та матеріали становить 80 148,52 грн., вартість матеріального збитку визначено у розмірі 96 666,24 грн. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «MAN TGA 41.430», д.н.з. [NUMBER] була застрахована відповідно до полісу ОСЦПВВНТЗ № АР/6486361 у АТСК «Країна» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 160 000,00 грн., якою здійснено виплату позивачу страхового відшкодування у розмірі 64 534,01 грн. і даний факт визнано та підтверджено сторонами. Відповідно до позовних вимог, позивач просить задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 100 040,61 грн., що складається з різниці між виплаченим страховим відшкодуванням та визначеною оцінювачем вартістю відновлювального ремонту (за вирахуванням ПДВ), 4500,00 грн. - витрат на проведення оцінки з визначення розміру шкоди, а також моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Сторона відповідача проти даних вимог заперечувала, вказуючи на те, що автомобіль «MAN TGA 41.430», д.н.з. [NUMBER] , у власності чи володінні відповідача не перебуває, а ДТП сталась не під час виконання водієм [PERSON] трудових обов`язків. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Пунктом 1 частини 2 статті 22 ЦК України встановлено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який відшкодовує шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, яким є його законний володілець. Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Тлумачення частини першої статті 1172 ЦК України свідчить, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником, у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і завдав відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), проходженням стажування, посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. У статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі№ 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) сформульовано висновок, що результат аналізу норм статей 1172 та 1187ЦК Українидає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки,а не безпосередньо винним водієм. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі№ 426/16825/16-ц та постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц,від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц, від 27 жовтня 2021 року у справі № 177/472/16. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління абоз інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 914/820/17). Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Так, під час розгляду справи судом встановлено, що дійсно [PERSON] працював водієм у ТОВ «Інтеріум Компані» на посаді водія на момент ДТП 09.08.2024 року і відповідно до товарно-транспортної накладної №090824 від 09.08.2024 року в цей день виконував свої трудові обов`язки на автомобілі «IVECO MAGIRUS 410E44», д.н.з. [NUMBER] , на якому здійснював перевезення вантажу (грунтосуміш) на замовлення КП по утриманню зелених насаджень Шевченківського району м.Києва до пункту розвантаження: м.Київ, вулиця Кудрявська, 23. Доказів того, що автомобіль «MAN TGA 41.430», д.н.з. [NUMBER] , перебуває у володінні відповідача або використовується ним під час здійснення господарської діяльності суду не надано. Також, відсутні належні та допустимі докази того, що на момент ДТП під час керування автомобілем «MAN TGA 41.430», д.н.з. [NUMBER] , відповідач виконував свої трудові обов`язки. В той же час, з матеріалів справи вбачається, що ДТП було скоєно [PERSON] під час керуванням автомобілем «MAN TGA 41.430», д.н.з. [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , який до участі у справі не залучений. Суд зауважує, що для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статті 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Отже відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. Проте, в даному випадку, виходячи з обставин справи, з наявних доказів вбачається, що в момент ДТП водій [PERSON] хоча і перебував у трудових відносинах з відповідачем, проте не виконував трудові обов`язки, а також здійснював керування автомобілем, який не належить відповідачу. Наведене вказує на відсутність правових підстав для покладення на ТОВ «Інтеріум Компані» обов`язку відшкодувати шкоду, завдану [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з урахуванням вимог ч. 1 ст. 1172 ЦК України, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. За положеннями статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Інші доводи сторони позивача на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову повністю або частково не дають. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed