Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся через представника, адвоката Кравченко О.М. до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , треті особи: Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва", Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал", Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", КП "Київкомунсервіс", Товариство з обмеженою відповідальністю "Київські енергетичні послуги" про поділ (розділення) особового рахунку на оплату житлово-комунальних послуг та визначення порядку користування житловим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Відповідачем до суду подано відзив на позову заяву, в якому вона заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що позивачем не подано технічний висновок щодо поділу квартиру або судова експертиза про розподіл нерухомості. Представники третіх осіб проти задоволення позову заперечували, зазначивши, що вимоги про поділ особових рахунків є передчасними з огляду на те, що такому позову має передувати безпосередньо звернення до служб з надання послуг з метою укладання договору про надання послуг. Представник Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» Гришковець Л.І. просила здійснювати розгляд справи без участі представника Третьої особи КП «Київкомунсервіс». Про прийняте рішення по даній судовій справі просила письмово повідомити, надіславши на адресу копію судового рішення. Представник ТОВ «КИЇВСЬКІ ЕНЕРГЕТИЧНІ ПОСЛУГИ» Жовтун О.В. просила відмовити у задоволенні позовних вимог щодо розділення особового рахунку на оплату житлово-комунальних послуг щодо квартири [ADDRESS] між співвласниками [PERSON] та [PERSON] пропорційно до їхніх часток у праві власності з урахуванням фактичного користування. Представник КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» Кравець Т.П. просила слухати справу без участі представника. Представник позивача подала заяву про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Вислухавши вступне слово учасників судового розгляду, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. За змістом статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на власний розсуд. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст.317 ЦК України). Згідно змісту ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України) Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст. 391 ЦК України). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Відповідно до ст. 155 ЖК Української РСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством СРСР і Української РСР. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі . Позивач [PERSON] зареєстрований та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Також він є власником 5/8 частини квартири [ADDRESS] . Також, співвласником 3/8 частини квартири [ADDRESS] є дружина покійного брата - [PERSON] . У вказаному житловому приміщенні проживає [PERSON] , так як [PERSON] тимчасово виїхав за кордон для лікування онкохворої дружини. Відповідачка вселилася в квартиру в той час поки позивач перебуває за кордоном. Відповідачка не погоджувала з позивачем яке приміщення вона може зайняти, якою кімнатою користуватися, зважаючи на те, що до отримання свідоцтва про спадщину вона там не проживала. В судовому засіданні відповідачка пояснила, що до моменту смерті покійного чоловіка вони не проживали разом два роки в результаті сварки, подружніх стосунків не підтримували, спільного господарства не вели. Відповідачка не проживала у спірному приміщенні два роки, поки не успадкувала свою частку після померлого чоловіка. Представник позивача зазначила, що спірна квартира є батьківським житлом, яке позивач разом зі своїм братом - [PERSON] (померлим чоловіком відповідачки) - успадкували після смерті батьків. Під час спільного проживання з батьками позивач фактично користувався житловою кімнатою площею 17,4 кв.м із лоджією 3,6 кв.м. У зв`язку з цим представник просила закріпити за позивачем користування зазначеною кімнатою, що відповідає розміру його частки у праві спільної власності, тоді як користування цією кімнатою іншою стороною не є пропорційним належній їй частці. Представник позивача також зазначила, що відповідачка фактично припинила шлюбні відносини з померлим [PERSON] приблизно за два роки до його смерті. Сам покійний звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, що підтверджується матеріалами цивільної справи №755/7632/23. Хоча вказана справа не була розглянута по суті у зв`язку зі смертю, сама відповідачка у судовому засіданні підтвердила, що протягом двох років до смерті чоловіка фактично не проживала з ним та спільного господарства не вела. Таким чином, ще за життя [PERSON] , відповідачка не проживала в квартирі, не брала участі в її утриманні та не мала правового статусу співвласниці. Зазначене житло не є спільною сумісною власністю подружжя, а належало чоловікові на праві приватної власності у зв`язку з отриманням у спадщину від батьків. Враховуючи наведене, відповідачка не мала правових підстав претендувати на будь-яку частину чи приміщення у цій квартирі, зокрема кімнату площею 17,4 кв.м, оскільки на момент смерті чоловіка вже понад два роки фактично не проживала в спірному житлі. Жодних інших правових підстав для закріплення за нею права користування зазначеною кімнатою не існувало. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] шляхом залишення у користуванні [PERSON] житлової кімнати площею 17,4 м.кв з лоджією 3,6м.кв(21м), кімнату 12,3 м.кв без лоджії, у користуванні [PERSON] житлову кімнату площею 12,3м.кв з лоджією 3.6м. кв.м., в загальному користуванні залишити: кухня - 8,3 кв.м., вбиральня - 1,3 кв.м., ванна кімната - 3,0 кв.м., коридор - 13,1 кв.м. Такий порядок користування квартирою є обгрунтованим та відповідає часткам у праві власності кожної із сторін. Згідно розрахунків 3/8 частина з 42 житлових квадратних метрів складає 15,75 м.кв. Згідно плану квартири дві кімнати мають закриті та засклені лоджії по 3,6 м.кв. Це 12.3 м. кв та 17,4 м.кв. якщо до них додати по 3.6 м,кв лоджії які будуть використовуватись одним власником то це становить 15,9 м.кв одна кімната та 21м.кв друга кімната. Отже відповідачці по площі, яка їй належить в квартирі (15,75) повинна бути віділена менша кімната з лоджією. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ч. 1, 3, 4 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ N 7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Що стосується вимог позивача про розділ особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру, відповідно до встановленого порядку користування, шляхом відкриття позивачу і відповідачу окремих особових рахунків по оплаті за житлово-комунальні послуги по утриманню квартири, суд зазначає наступне. Обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині, позивач посилається на те, що особові рахунки з оплати комунальних послуг слід розділити, щоб кожен оплачував свої витрати. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 360 ЦК України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно зі ст.66 ЖК Української РСР плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Відповідно до ст. 179 ЖК Української РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 10 Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, передбачений порядок розподілу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир. Мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю зареєстрованих осіб, що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар). Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Порядок укладення, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг врегульовано ст. 13 цього Закону, яка передбачає, що відносини між споживачами та виконавцями у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Отже, розподіл особового рахунку можливий лише за умови укладення з кожним із споживачів окремих договорів про надання послуг. Проте, докази укладання позивачем та/або відповідачем - співвласниками квартири таких договорів з підприємствами, що надають житлово-комунальні послуги за адресою спірної квартири, в матеріалах справи відсутні. Також матеріали справи не місять доказів щодо звернення позивача до відповідних комунальних установ з вимогою про розподіл особових рахунків чи відомостей щодо наявних домовленостей по оплаті житлово-комунальних послуг між співвласниками квартири. Відсутні також докази того, що позивач намагався досягти домовленостей щодо розподілу оплати житлово-комунальних із співвласником - відповідачем у справі, а останньою було відмовлено позивачу у вирішенні цього питання. Таким чином суд вважає передчасними позовні вимоги щодо розподілу особових рахунків на сплату комунальних послуг, шляхом виділення сторонам окремих особових рахунків. При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до підприємств, які надають комунальні послуги, для укладення відповідних договорів на погоджених сторонами умовах і тільки в разі виникнення спору може звернутися до суду з позовом до підприємств, які надають такі послуги. Питання поділу особового рахунку вирішується шляхом звернення особи із письмовою заявою про вказане до відповідного житлового органу/ підприємств, які надають відповідні послуги, з додатком про підтвердження права власності особи на частину квартири. Судом не встановлено, що позивач звертався у встановленому законом порядку із такою заявою та останньому у цьому було відмовлено. У такому випадку звернення до суду з даним позовом є передчасним, тому такі вимоги підлягають залишенню судом без задоволення. Правова позиція з подібних правовідносин викладена в Постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 751/1560/19 (провадження № 61-15603св19). Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині встановлення порядку користування квартирою є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо решти вимог -в їх задоволенні належить відмовити. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі частини першої статті 141 ЦПК України, відповідно до якої з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 1 240.00 грн. На підставі статей 12, 13, 17, 19, 76-81, 83, 89, 141, 235, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд

Outcome: partial