Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

Представник позивача адвокат Бровді І.А. який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Стойка Світлана Миколаївна, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. У позовній заяві просить визнати за нею у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, із кадастровим номером 2121210100:07:00:0587, що належала спадкодавцю, а також визнати за відповідачкою [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, із кадастровим номером 2121210100:07:004:0587, що належала спадкодавцю. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , котрий на випадок своєї смерті залишив заповіт, яким все своє майно заповів позивачці. Спадщина, що відкрилася після смерті [PERSON] складається із житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , земельної ділянки, що розташована під вказаним житловим будинком із кадастровим номером 2121210100:07:004:0587, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельної ділянки наданої для індивідуального садівництва. Після смерті батька, позивач звернулася до приватного нотаріуса Стойка С.М., яка на частину спадкового майна, а саме -\~ 1/2 частку житлового будинку, що в [ADDRESS] , та земельну ділянку надану для індивідуального садівництва, видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. В той же час, приватний нотаріус Стойка С.М., постановою №299/02-31 від 27.06.2025 року, відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку загальною площею 0,0488 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS] , із кадастровим номером 2121210100:07:004:0587, у зв`язку з неможливістю визначити частку померлого, адже земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності спадкодавця та [PERSON] . На підставі викладено просив задовольнити позовні вимоги. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, проте представник подав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. В матеріалах справи наявна заява відповідачки про розгляд справи без її участі та визнання позовних вимог. \~ Третя особа, як не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Стойка С.М. в судове засідання не з`явилася. Причини неявки не повідомила На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів подала до суду копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] . Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані ЦК України. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , є донькою спадкодавця [PERSON] та відповідачки [PERSON] дані обставини стверджуються копією свідоцтва позивачки (а.с.7), копією свідоцтва про шлюб позивачки (а.с.50). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 13.11.2023 року (а.с.9). На день смерті [PERSON] за вказаною адресою проживала разом з ним та була зареєстрована відповідач [PERSON] (а.с.61). Після смерті, [PERSON] , відкрилася спадщина, яка складається з: цілої земельної ділянки загальною площею 0,0488 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 2121210100:07:004:0587. цілої земельної ділянки загальною площею 0,0605 га, наданої для індивідуального садівництва, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 2121210100:07:009:0414; та 1/2 частки жиплого будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованої за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів спадкової справи вбачається, що на випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт, яким все своє майно заповів позивачці [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] 18.01.2024 року звернулась до приватного нотаріуса Стойка С.М. із заявою про\~ прийняття спадщини за заповітом (а.с. 35). Приватним нотаріусом Стойка С.М. було заведено спадкову справу, номер у спадковому реєстрі 71870112 після смерті [PERSON] , про що свідчить Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 60). Судом встановлено, що 13 травня 2024 року на підставі заяви на видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, поданої [PERSON] , приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Стойка С.М., було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за реєстровим № 1988 та на земельну ділянку загальною площею 0,0605 га, надану для індивідуального садівництва, розташовану за адресою: [ADDRESS] ". кадастровий номер земельної ділянки: 2121210100:07:009:0414, за реєстровим № 1989. Також судом встановлено, що Видати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку загальною площею 0,0488 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку. господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS] ,\~ кадастровий номер земельної ділянки: 2121210100:07:004:0587, неможливо, у зв`язку з неможливістю визначити частку померлого, адже вона перебуває у спільній сумісній власності спадкодавця та [PERSON] . Станом на час набуття права власності на спірну земельну ділянку діяли норми положень Кодексу законів про шлюб та сім`ю та Закону України «Про власність». Відповідно до положень ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. За змістом положень ст. 22 Кодексу законів про шлюб та сім`ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статус роздільного майна охоплено положеннями ст. 23 Кодексу законів про шлюб та сім`ю, відповідно до норм якої майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно положень ст. 28 Кодексу законів про шлюб та сім`ю в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про те, що дійсно земельна ділянка площею 0,0488 га, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку. господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] ,\~ кадастровий номер земельної ділянки: 2121210100:07:004:0587, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Нормами ч. 1, ч. 2 ст. 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч.1 ст.358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ч.2 даної статті, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно ч.3 вказаної статті, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до вимог ч. 1, ч. 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Пункт 5постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.95 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачає що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. За змістом положень ст. 1226 ЦК України частка у справі спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належному на праві спільної сумісної власності. За змістом ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). У відповідності до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. З огляду на коло спадкоємців наявні підстави для ухвалення рішення про визнання за [PERSON] як спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] права власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0488 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS] ,\~ кадастровий номер земельної ділянки: 2121210100:07:004:0587. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене вище, встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на ? частку земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, вимога позивачки про визнання за відповідачкою права власності 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0488 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS] ,\~ кадастровий номер земельної ділянки: 2121210100:07:004:0587, задоволенню не підлягає з огляду на те, що позов про визнання права власності має бути спрямований на захист права саме позивача, а не на визнання права іншої особи (відповідача), що суперечить його цілям. Якщо позивач хоче визнати право власності за відповідачем, він може бути співвідповідачем, або ж слід подати інший вид позову, наприклад, про поділ спадкового майна. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed