Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Піщанського районного суду з позовом до Студенянської сільської ради про відшкодування моральної шкоди, в якій позивач просить суд стягнути зі Студенянської сільської ради на її користь моральну шкоду у розмірі 50\~000 (п`ятдесят тисяч) гривень, що була завдана їй порушенням її трудових прав повторним незаконним звільненням її з роботи. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постановою Вінницького апеляційного суду від 27 березня 2025 року по справі № 142/310/21 її позов до Студенянської сільської ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволений. Її поновлено на посаді прибиральниці службових приміщень з 13 травня 2021 року та стягнено з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 травня 2021 року по 27 березня 2025 року. Вказує, що зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили 27 березня 2025 року і повністю було виконано лише 08 травня 2025 року зарахуванням на її банківську картку заробітної плати за час вимушеного прогулу, встановлено порушення відповідачем її трудових прав, яке завдало їй моральної шкоди, яку вона оцінює у 50\~000 (п`ятдесят тисяч) гривень. Посилаючись на ст. 56 Конституції України, ст. 237-1 КЗпПУ зазначає, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення її трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а її самостійне юридичне значення і здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 711/2765/16-ц. Зазначає, що в результаті незаконного звільнення з роботи відповідачем, вона на протязі майже чотирьох років змушена була у судовому порядку захищати своє конституційне право на працю і одержання винагороди (заробітної плати) за неї, її було позбавлено легальних засобів до існування, також за відсутності регулярного транспортного сполучення між Гонорівкою та Піщанкою вона змушена була щоразу з`являтися за викликом до суду, наймаючи при цьому таксі або приватний транспорт за приблизно 600 гривень за одну поїздку і витрачаючи при цьому свій час і здоров`я. Відчуття безкарності та кричущої несправедливості щодо неї зі сторони посадових осіб Студенянської сільської ради, причетних до її повторного незаконного звільнення з роботи, невпевненість у завтрашньому дні, на протязі майже чотирьох років дуже гнітило її і весь цей час вона перебувала на межі стресу, що вкрай негативно позначалося на її здоров`ї. Усі зазначені обставини завдали їй великих душевних страждань, а також протягом майже чотирьох років вона з вини відповідача була позбавлена психічного благополуччя. Вказує, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1435цс17 суди повинні виходити із презумпції нанесення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов`язку відповідача спростувати таку презумпцію, якщо він заперечує проти позову. Ухвалою суду від 30 червня 2025 року в даній цивільній справі було відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату, час та місце проведення судового засідання. Призначено по цивільній справі судове засідання та встановлено строк відповідачу для надання відзиву, позивачу відповіді на відзив. 15 липня 2025 року, через систему «Електронний суд» представником відповідача Студенянської сільської ради Кирнасівським О.П. подано заяву про продовження процесуального строку, в якій він зазначив, що ухвала суду від 30 червня 2025 року доставлена до електронного кабінету відповідача Студенянської сільської ради в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» 30.06.2025 о 16 годині 37 хвилин. Разом з тим, станом на 15 липня 2025 року відповідачем Студенянською сільською радою так і не було отримано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Ознайомитися з позовом в підсистемі електронний суд відповідач також позбавлений можливості, оскільки позовну заяву не додано до матеріалів електронної справи. Без можливості ознайомлення з текстом позовної заяви та додатків до неї у відповідача немає можливості надати відзив на позов і зрозуміти підстави самого позову, у зв`язку з чим просив продовжити Студенянській сільській раді процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву [PERSON] . Також, 24 липня 2025 року, через систему «Електронний суд» відповідачем Студенянською сільською радою подано відзив на позовну заяву, з доказами направлення його копії та долучених до нього документів іншим учасникам справи. У вказаному відзиві відповідач просив врахувати при прийнятті рішення доводи, викладені у відзиві та відмовити позивачеві у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначив, що [PERSON] звернулась до Піщанського районного суду Вінницької області із позовною заявою до Студенянської сільської ради про відшкодування моральної шкоди. Копію позовної заяви з додатками Студенянська сільська рада отримала 16.07.2025 року через підсистему «Електронний суд», а тому відлік п`ятнадцятиденного терміну на подання відзиву обчислюється з цієї дати. Студенянська сільська рада повністю заперечує проти заявлених вимог, що у своєму позові позивачка посилається на те, що моральні страждання полягають у тому, що вона: зверталась до суду за захистом своїх прав; її було позбавлено легальних засобів до існування, при цьому не зазначено, чому позивач не могла застосовувати навики та вміння своєї професії; вона їздила до суду на таксі за 600 грн., витрачаючи свій час та здоров`я; суд тривав майже чотири роки, і це призводило до її невпевненості у завтрашньому дні, вона перебувала у стані стресу і це негативно позначилось на її здоров`ї. При цьому, жодних доказів, які б підтверджували такі обставини, на які посилається позивач, до позовної заяви остання не надала, не зазначила у позові, що докази будуть подані пізніше, через неможливість подати їх разом із позовною заявою. У відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За приписами пункту 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно з`ясувати: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З викладеного слідує, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача. Так, враховуючи всі доводи, які навела позивачка у своїй позовній заяві, й беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав суб`єктом владних повноважень, зазначаємо, що наведених [PERSON] доводів за обставин цієї справи не достатньо для стягнення на її користь моральної шкоди, оскільки: (1) позивачка не подала жодних доказів на підтвердження моральної шкоди; (2) із позовної заяви не вбачається, чому саме позивачка обрахувала свою моральну шкоду у розмірі: 50000 грн, а не іншого розміру. В позовній заяві відсутні посилання на конкретні докази (наприклад, чеки, квитанції, виписки з лікарні, тощо), які могли б підтверджувати моральну шкоду та її конкретний розмір і які суд може дослідити. Саме лише посилання позивачем на вказані у позові обставини не достатньо, оскільки позивачка повинна послатися на конкретні докази, які, на її думку, могли б підтвердити ці обставини. Тобто, моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення. Аналогічна правова позиція щодо покладення обов`язку доказування моральної шкоди на позивача викладена у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 815/6107/17 і від 4 березня 2020 року у справі №815/2215/15. Обставини, встановлені Верховним Судом України у постанові від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1435цс17, на яке посилається позивач, не є подібними даній справі, т.я. стосувались порушень гарантованого права на недоторканість особистого життя, право на таємницю телефонних розмов; не допущення збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди. Звертаємо також увагу суду на правову позицію Європейського суду з прав людини, що висловлена у рішенні у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, у пунктах 95, 96 якого вказано, що заявниці вимагали "значної", але конкретно не визначеної компенсації за моральну шкоду, завдану їм у формі приниження, страждання та тривоги моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи... можуть зазнати страждань і тривоги. Але все ж таки,... Суд вважає, що за обставин цієї справи визнання ним порушення є достатньою справедливою сатисфакцією. Таким чином, вимога заявниць про грошову компенсацію не може бути задоволена. За обставин справи, що розглядається, а також враховуючи неподання [PERSON] достатніх доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди та належного обґрунтування її розміру, визнання протиправним звільнення позивачки та поновлення її на роботі є достатньою і справедливою сатисфакцією. Аналогічного висновку у подібних правовідносинах, прийшов і Верховний Суд у постанові від 16 липня 2020 року у справі №822/3180/15, де зроблено висновок, що за обставин справи, що розглядається, а також враховуючи неподання особою достатніх доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди та належного обґрунтування її розміру, визнання протиправним звільнення позивачки та поновлення її на роботі є достатньою і справедливою сатисфакцією. Таким чином, оскільки позивачем до позовної заяви не подано жодного доказу на підтвердження завдання їй моральної шкоди та заявленого її розміру, вважають відсутні підстави для задоволення позовних вимог. 06 серпня 2025 року, на електронну адресу суду представником позивача [PERSON] подано відповідь на відзив, з доказами направлення його копії та долучених до нього документів іншим учасникам справи. У вказаній відповіді на відзив представник позивача просив вимоги [PERSON] по даній справі задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування відповіді на відзив на позовну заяву зазначив, що відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Зазначив, що порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексупередбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення її трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення і здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначені правові позиції висловлені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2020 року у справі № 711/2765/16-ц та від 13 серпня 2020 року у справі № 127/16375/19. Посилання відповідача у відзиві на рішення ЄСПЛ у справі «Абдулазіз, Кабалес та Балкандалі проти Сполученого Королівства» також безпідставне, оскільки дана справастосується порушення статті 8 Європейської конвенції з прав людини, яка гарантує право на повагу до приватного і сімейного життя, а не порушення трудових прав. Також відповідач у відзиві не спростував посилання позивача у позовній заяві на постанову ВСУ від 27.09.2017 у справі № 6 - 1435цс17. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача, за довіреністю Очеретяний В.М. просили про задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, просила відмовити в позові в повному обсязі, а представник відповідача О.Кирнасівський надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника відповідача на підставі наявних доказів та просив відмовити в задоволенні позову. Суд, оглянувши подану 15 липня 2025 року через систему «Електронний суд» заяву представника відповідача Студенянської сільської ради Кирнасівського О.П. про продовження процесуального строку, зазначає наступне. Згідно з положеннями ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних і юридичних осіб, а також інтересів держави. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних дій, передбачених законом, і несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або не вчиненням таких дій. Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 7677 ЦПК України). Відповідно до п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно зі ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням встановленого строку, а документи, подані після закінчення процесуального строку, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 13 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, за винятком випадків, коли поновлення строку неможливе. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, або з ініціативи суду. Суд зазначає, що факти, на які посилається позивач щодо отримання копії позовної заяви з додатками Студенянською сільською радою 16.07.2025 через підсистему «Електронний суд», не підтверджені. При цьому в матеріалах справи зафіксовано, що ухвалу про відкриття провадження з прикріпленими файлами позивач отримав через систему «Електронний суд» 30.06.2025 року о 17:55. Поряд із тим, з метою всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи, а також для забезпечення принципу змагальності сторін, суд вважає за можливе задовольнити заяву відповідача про продовження процесуального строку для подання відзиву. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши позовну заяву та долучені до неї документи, відзив відповідача на позов, відповідь на відзив, вивчивши інші матеріали даної цивільної справи, в тому числі письмові докази надані сторонами, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до наступного висновку. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди та відшкодування майнової шкоди. Спірні правовідносини у справі виникли щодо права позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас одне і те саме правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 КЗпП України). Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної в сфері трудових відносин або відносин, що тісно пов`язані з ними, настає лише у тих випадках, які передбачені статтею 237-1 КЗпП України. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаної норми підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Обов`язок по відшкодуванню такої шкоди покладається на роботодавця, незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (постанова Верховного Суду від 26 листопада 2021 року у справі № 127/937/17 (провадження № 61-10602св21)). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в цивільній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 490/219/17-ц (провадження № 61-30338св18)). Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі справа № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що

Outcome: partial