Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

08.04.2025 до Балаклійського районного суду Харківської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Ізюмського нотаріального округу Харківської області Соколова Світлана Олексіївна, [PERSON] , у якій просило: - визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1702, виданий 08.12.2021 приватним нотаріусом Ізюмського нотаріального округу Харківської області Соколовою С.О., укладений між [PERSON] та [PERSON] ; - скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 6320282800:01:000:0210, за [PERSON] , здійснений приватним нотаріусом Ізюмського нотаріального округу Харківської області Соколовою С.О., номер запису 45535708, вчинений 08.12.2021 18:53:53. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 липня 2007 року між Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - Банк 1) та [PERSON] (далі - Позичальник, Боржник, Відповідач) було укладено Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11182799000, відповідно до умов якого Банком 1 надано Відповідачу Кредит у розмірі 10 427,00 доларів США з терміном повернення не пізніше 13 липня 2012 року. 20.11.2008 Балаклійським районним судом Харківської області булоухвалено рішення по справі №2-2065/08 за позовом Акціонерного інноваційного банку «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №11182799000 від 13.07.2007 у розмірі 10 740,69 доларів США, що по курсу НБУ становило 52 015,01 гривень, та судові витрати. На підставі зазначеного рішення було видано виконавчий лист. 08.12.2011 між ПАТ «УКРСИББАНК» (Банк 1) та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» (далі - Банк 2) укладено Договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення Банком 1 на користь Банку 2 прав вимоги за кредитним договором № 11182799000 від 13.07.2007, укладеним між Банком 1 та [PERSON] . Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області у справі № 2001/5726/2012 (пр. 6/2001/103/2012) від 20.12.2012 замінено сторону у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 2-2065, виданого Балаклійським районним судом Харківської області 22.12.2008 з стягувача Банк 1 на Банк 2. 11 травня 2019 року між Банком 2 та ТОВ «ФІНАНСОВА УСТАНОВА «ЄВРОПЕЙСЬКА ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ РОЗВИТКУ» був укладений Договір №1369/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11.05.2019 відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення: Банком 2 на користь Товариства прав вимоги за Кредитним договором № 11182799000 від 13.07.2007, укладеним між Банком 1 та [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] . Таким чином, ТОВ «ФІНАНСОВА УСТАНОВА «ЄФКР» на підставі Договору №1369/К про відступлення прав вимоги набуло право вимоги за Кредитним договором разом із правами за забезпеченням. 25.08.2021 за вих. № 923 ТОВ «ФІНАНСОВА УСТАНОВА «ЄФКР» подало до Балаклійського районного суду Харківської області заяву про заміну сторони (стягувача) у справі №2-2065/08. Копію заяви, відповідно до положень діючого на час подання такої заяви законодавства, Товариство направило Боржнику, однак поштове відправлення повернулось за закінченням терміну зберігання. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 19.10.2021 у справі № 610/2849/21 (пр. 6/610/92/2021) задоволено заяву ТОВ «ФІНАНСОВА УСТАНОВА «ЄФКР» про заміну сторони виконавчого провадження. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області у справі № 610/3564/21 (пр. 6/610/116/2021) від 28.12.2021 задоволено заяву ТОВ «ФІНАНСОВА УСТАНОВА «ЄФКР» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. 21.01.2022 ТОВ «ФІНАНСОВА УСТАНОВА «ЄФКР» направило дублікат виконавчого листа на примусове виконання Приватному виконавцю Кудряшову Дмитру В`ячеславовичу, внаслідок чого 17.02.2022 було відкрите виконавче провадження № 68700759, яке станом на день написання позову було діючим. Тобто, ТОВ «ФІНАНСОВА УСТАНОВА «ЄФКР» 19.10.2021 набуло статусу стягувача по справі №2-2065/08 на виконання Рішення Балаклійського районного суду Харківської області про стягнення заборгованості Боржника за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11182799000 від 13 липня 2007 року, укладеного з АКІБ «УкрСиббанк». Після набуття прав вимог 11.05.2019 на підставі Договору № 1369/К про відступлення прав вимоги, ТОВ «ФІНАНСОВА УСТАНОВА «ЄФКР» встановлювало належність майна позичальникам. 19.08.2019 було встановлено, що [PERSON] на праві власності належить нерухоме майно: земельна ділянка, площею 5.2231 га, кадастровий номер 6320282800:01:000:0210 та житловий будинок, житловою площею 41.8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 11.05.2019 (дату укладання Договору відступлення), заборгованість Відповідача перед ТОВ «ФІНАНСОВА УСТАНОВА «ЄФКР» становила 513\~621,23 (п`ятсот тринадцять тисяч шістсот двадцять одна) гривня 23 копійки, та складалась з: 9\~686,20 доларів СІІІА, що згідно курсу НБУ (100 USD - 2620.5887 UAH) складало 253 838.08 гривень - заборгованість за кредитом; 9\~913,16 доларів США, що згідно курсу НБУ (100 USD - 2620.5887 UAH) складало 259 783.15 гривень - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитними коштами. З 17.02.2022 за заявою ТОВ «ФІНАНСОВА УСТАНОВА «ЄФКР» від 21.01.2022 примусове виконання Рішення Балаклійського районного суду Харківської області по справі №2-2065/08 від 20.11.2008 здійснював Приватний виконавець Кудряшов Дмитро В`ячеславович, виконавче провадження № 68700759. За весь період з моменту ухвалення судового рішення про стягнення з Боржника заборгованості за Кредитним договором та до моменту написання позову, грошових коштів від Боржника на користь кредитора/стягувача не надходило. Під час виконання судового рішення Позивач з метою виконання судового рішення та зобов`язань за Кредитним договором самостійно здійснював заходи щодо встановлення місцезнаходження заставного та іншого майна Боржника, а також неодноразово звертався до Приватного виконавця Кудряшова Д.В. з відповідною заявою про встановлення належного [PERSON] майна та здійснення заходів щодо його реалізації. 29.01.2025 представником Товариства відповідно до отриманої з Державного реєстру інформації, сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості»: дата, час Формування: 29.01.2025 12:13:11, було встановлено, що земельна ділянка, площею 5,2231 га, кадастровий номер 6320282800:01:000:0210, належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1702, виданий: 08.12.2021, видавник: Соколова С.О. приватний нотаріус Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області. Тобто Боржник [PERSON] з метою уникнення від сплати боргу за Кредитним договором та уникнення від виконання судового рішення про стягнення цього боргу, що набрало законної сили, відчужив належне йому майно. У зв`язку із чим вимушені звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 22.04.2025 провадження по справі було відкрито та призначено підготовчий розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Третя особа - приватний нотаріус Ізюмського нотаріального округу Харківської області Соколова С.О. 30.04.2025 подала письмові пояснення, у яких вказала, що [PERSON] звернувся до неї особисто, особу його було встановлено за паспортом. Земельна ділянка, що відчужувалась, належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.09.2014 [PERSON] , державним нотаріусом Балаклійської державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1955, право власності зареєстроване 07.10.2013 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 459005263202, номер запису про право власності 7077431. Відсутність заборони відчуження земельної ділянки перевірено, про що виготовлено Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 288997659 та 28899607 (перевірка здійснювалась за об`єктом та суб`єктом окремо). Крім того, була проведена перевірка наявності запису в Єдиному реєстрі боржників та виготовлені інформація про відсутність інформації в реєстрі боржників стосовно [PERSON] . Тому договір купівлі-продажу посвідчений нею з дотриманням вимог діючого законодавства стосовно посвідчення такого роду правочинів (а.с. 49). Третя особа [PERSON] 30.04.2025 подав письмові пояснення на позовну заяву, у яких вказав, що позивач, посилаючись на обґрунтування позову, самостійно зазначив, що кредитний договір, по якому йому перейшло право вимоги, був забезпечений заставою. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання або в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Законом України «Про виконавче провадження», а саме статтею 51, передбачено процедуру стягнення на заставлене майно. Однак, як позовна заява, так і матеріали справи не містять свідчень про процедуру стягнення на заставлене майно, яке є першочерговою по відношенню до іншого майна, і особливо відчуженого за відплатним договором. Тобто вбачається, що у відповідача [PERSON] наявне майно, на яке можливо звернути стягнення. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив, що оспорюваний договір купівлі-продажу є фраудаторним та посилається на відповідну судову практику Верховного суду. Однак, зазначена судова практика не може бути релевантною до даної справи, адже у наведених позивачем Постановах боржник уклав оспорюваний договір купівлі-продажу через вісім днів після відкриття провадження у справі, тобто вчинив дії, що свідчили про бажання ухилитись від виконання своїх обов`язків. Натомість, як зазначає сам позивач, у даній справі кредитний договір укладений 13 липня 2007 року, рішення суду про стягнення заборгованості прийнято 20 листопада 2008 року, під час виконання рішення відбулось дві заміни сторони виконавчого провадження, а саме 08 грудня 2011 року та 11 травня 2019 року (про які боржнику не повідомлялось, що вбачається з позовної заяви). Вважає, що у даній справі, з моменту виникнення заборгованості за рішенням суду, тобто з 20 листопада 2008 року, і до часу укладення оспорюваного правочину купівлі- продажу минуло 13 років. Більше того, про наявність у відповідача майна у вигляді земельної ділянки, позивач дізнався ще 19 серпня 2019 року, тобто за два роки до оспорюваного правочину. Отже, обставини даної справи не є тотожними до обставин справ, на які посилається позивач, а тому висновки позивача є помилковими. Наслідком невиконання судового рішення у справі № 2-2065/08 від 20.11.2008 є не реалізація (бездіяльність) позивачем свого права у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача [PERSON] , бо саме вони і були предметом судового спору, і відповідач [PERSON] отримав кошти від третьої особи за продане майно. І у разі реалізації стягувачем своїх прав у виконавчому провадженні ці кошти і були б спрямовані на виконання судового рішення. Земельна ділянка відповідача [PERSON] спірною не була і її продаж не мав на меті завдати шкоди будь кому. З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний правочин було вчинено в період дії рішення суду № 2-2065/08 від 20.11.2008 про стягнення з відповідача на користь АКІБ «УкрСиббанк» грошових коштів. Але ця обставина не свідчить про фраудаторність вчиненого правочину, оскільки стягувачем не було пред`явлено виконавчий лист на примусове виконання рішення суду, виконавче провадження відкрито не було, будь-яких інших дій/заходів задля виконання рішення суду позивачем не здійснювалось, жодні заборони для відповідача [PERSON] не були встановлені. Вважає твердження позивача, що відчуження земельної ділянки відбулося саме з метою невиконання судового рішення № 2-2065/08, не ґрунтується на фактичних обставинах справи, адже жодні докази наявності у відповідача [PERSON] мети ухилитися від виконання судового рішення і завдати цим шкоди майбутньому стягувачу у справі, що розглядається, відсутні. За таких обставин вбачається, що права позивача, як стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду у справі № 2-2065/08 не порушені, договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений між [PERSON] та [PERSON] за сукупністю ознак не відноситься до фраудаторного. Вказав, що земельна ділянка кадастровий номер 6320282800:01:000:0210 не була предметом виконання судового рішення № 2-2065/08, не була предметом виконавчого провадження № 68700759 та на момент вчинення правочину купівлі-продажу не мала обтяжень. Відчуження відповідачем земельної ділянки було здійснене на підставі відплатного договору (наявність оплати за цим договором сторонами не оспорюється), що виключає можливість визнання спірного договору фраудаторними. Також укладення спірного договору вчинено в порядку, встановленому актами цивільного законодавства, а саме: договір вчинений з метою настання реальних правових наслідків. Таким чином, обставини даної справи не можуть свідчити про те, що даний договір був укладений з метою завдати шкоди стягувачеві та уникнути стягнення на таке майно, оскільки договір купівлі-продажу укладений після 13 років виникнення заборгованості за рішенням суду при обізнаності стягувача про наявність такого майна. Зазначив, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та треття статті 388 ЦК України). Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (пункт 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, провадження № 14-436цс19, пункт 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, провадження № 12-44гс20). Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21). Отже, в даному випадку, до позивача, як набувача права вимоги до боржника перейшли як права так і обов`язки. Вказане, свідчить про те, що позивач фактично 13 років не вчиняв дій по зверненню стягнення на нерухоме майно, яке не знаходилось у заставі, не вчиняв дій по обтяженню майна - земельної ділянки, а відповідач - боржник, не приховував та 13 років не вчиняв будь-яких дій по його відчуженню. І тільки через 13 років відповідач продав нерухоме майно за відплатним договором, а третя особа, придбаваючи таке майно, діяла цілком добросовісно, відкрито та без зловживання своїми правами на шкоду іншим особам. Зазначив, що визнання договору-купівлі продажу земельної ділянки недійсним призведе до втручання у мирне володіння своїм майном та надмірного тягара для третьої особи - [PERSON] , тобто добросовісного набувача, оскільки йому доведеться захищати свої права, як покупця за відплатним договором, що може потягнути до неможливості такого захисту у подальшому та значних негативних наслідків, як добросовісного власника, тому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с. 51-57). 20.05.2025 представником позивача подано заперечення на пояснення третьої особи у яких зазначив, що з пояснень убачається, що [PERSON] та [PERSON] були обізнані про наявність зобов`язань за кредитним договором, про наявність судового рішення та судового процесу в рамках виконання рішення суду, уклали оспорюваний договір з метою уникнення звернення стягнення на земельну ділянку. Пояснення [PERSON] не свідчать про добросовісність сторін при укладанні оспорюваного договору, побудовані на припущеннях, зводяться до власної оцінки норм права та вчинених учасниками оспорюваного правочину дій та не спростовують наведені Позивачем у Позовній заяві факти, а тому не мають враховуватись судом. Дії [PERSON] під час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки за наявності невиконаного судового рішення, за умов ініціювання Позивачем процесу отримання дублікату виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення його до примусового виконання суперечать принципам добросовісності, нормам цивільного права та спрямовані на уникнення звернення стягнення на майно Боржника (а.с. 62-64). 29.05.2025 представником позивача подані додаткові пояснення по справі щодо строку надання заперечень на пояснення третьої особи ( а.с. 84). 29.05.2025 представником позивача подані уточнення до позовної заяви щодо дати народження відповідача (а.с. 87). Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 27.06.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні, не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада». Причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Гуляєв А.В. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у письмових поясненнях, оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. На час укладання договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки була відсутня заборона на її відчуження. Третя особа - приватний нотаріус Ізюмського нотаріального округу Харківської області Соколова С.О. в судове засідання не з`явилась, заяв або клопотань від неї не надходило. За загальним правилом частини першої статті 223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою представника позивача, вважає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Суд, заслухавши представника позивача, представника третьої особи [PERSON] адвоката Гуляєва А.В., вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 13 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір №11182799000 про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, предметом якого стало надання відповідачеві грошових коштів в сумі 10427,00 доларів США, що станом на момент видачі кредиту складало 52656,35 гривень, зі строком остаточного повернення кредиту та сплатою відсотків за використання кредиту до 13.07.2012 П. 2.1 вказаного договору передбачено, що у забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань в повному обсязі Позичальника за Договором Позичальник передає в заставу, а Банк приймає наступне рухоме майно, а саме транспортний засіб марки ВАЗ, модель 21112, 2007 р.в., колір зелений, тип ТЗ легковий універсал-в, д.н.з. [NUMBER] (а.с.6-9). Заочним рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 20.11.2008 стягнуто з [PERSON] на користь акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» заборгованість по кредиту в сумі 10740,69 дол.США, що по курсу НБУ становить 52015,01 гривні та судові витрати в сумі 550,01 грн (а.с. 10). 11 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФІНАНСОВА УСТАНОВА «ЄВРОПЕЙСЬКА ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ РОЗВИТКУ» був укладений Договір №1369/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11.05.2019 відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення: ПАТ «Дельта Банк» на користь ТОВ «ФІНАНСОВА УСТАНОВА «ЄВРОПЕЙСЬКА ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ РОЗВИТКУ» прав вимоги за Кредитним договором №11182799000 від 13.07.2007, укладеним між Банком 1 та [PERSON] (а.с. 11-16). ТОВ «ФІНАНСОВА УСТАНОВА «ЄВРОПЕЙСЬКА ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ РОЗВИТКУ» 02.09.2021 звернулось до Балаклійського районного суду Харківської області із заявою про заміну сторони (стягувача) (а.с. 17-18). Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 19.10.2021 замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 20 листопада 2008 року у справі № 2-2065/08. З вказаної ухвали убачається, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги, зокрема за кредитним договором № 11182799000 від 13.07.2007р., укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] . За ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 20.12.2012 р. було замінено сторону у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 2-2065, виданого Балаклійським районним судом Харківської області 22.12.2008 р., з стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 20). Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 28.12.2021 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Установа «Європейська Факторингова компанія розвитку» задоволено; визнано поважними причини пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання за рішенням від 20.11.2008 року у справі № 2-2065/08; поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія» строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі № 2-2065/08 за позовом АКІБ «УкриСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 11182799000 від 13.07.2007; видано дублікат виконавчого листа, виданого на виконання Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 20.11.2008 року у справі № 2-2065/08 (а.с. 21-22). В провадженні приватного виконавця Кудряшова Д.В. перебуває виконавче провадження № 68700759, відкритого 17.02.2022 з примусового виконання виконавчого листа від 13.01.2022 № 2-2065/08, виданого Балаклійським районним судом Харківської області, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» заборгованості по кредиту в сумі 10740,69 доларів США (а.с.23-25). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 178013584 від 19.08.2019 убачається, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер № 2-1955, виданого 22.09.2014 Балаклійською державною нотаріальною конторою Харківської області, державний нотаріус Голуб В.М., належить земельна ділянка, площею 5,2231 га, кадастровий номер 6320282800:01:000:0210, яка розташована на території Залиманської сільської ради Балаклійського району Харківської області (а.с. 26-27). Як убачається з інформаційної довідки сформованої за допомогою «Реєстру нерухомості» від 29.01.2025, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1702, виданого 08.12.2021 приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області, належить земельна ділянка, площею 5,2231 га, кадастровий номер 6320282800:01:000:0210, яка розташована на території Залиманської сільської ради Балаклійського району Харківської області. Відомості про державну реєстрацію іпотеки, обтяжень відсутні (а.с. 28). Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набутгя/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)). Відповідно до ч.2 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Частиною 3 ст. 13 ЦК України передбачено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону на допущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Про недопустимість використання учасником цивільних відносин договору з метою відчуження майна для унеможливлення сплати боргу також зазначено в правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20), Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право назло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Представник позивача посилаючись на обґрунтування позову зазначив, що кредитний договір, по якому перейшло право вимоги, був забезпечений заставою. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання або в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Статтею 51 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено процедуру стягнення на заставлене майно. Однак, як позовна заява, так і матеріали справи не містять свідчень про процедуру стягнення на заставлене майно, яке є першочерговою по відношенню до іншого майна, і особливо відчуженого за відплатним договором. Тобто убачається, що у відповідача [PERSON] наявне майно, на яке можливо звернути стягнення. Крім того, позивач обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив, що оспорюваний договір купівлі-продажу є фраудаторним, та посилається на відповідну судову практику Верховного суду. Однак, зазначена судова практика не може бути релевантною до даної справи, адже у наведених позивачем Постановах боржник уклав оспорюваний договір купівлі-продажу через вісім днів після відкриття провадження у справі, тобто вчинив дії, що свідчили про бажання ухилитись від виконання своїх обов`язків. Натомість, кредитний договір укладений 13 липня 2007 року, рішення суду про стягнення заборгованості прийнято 20 листопада 2008 року, під час виконання рішення, відбулось дві заміни сторони виконавчого провадження, а саме 08 грудня 2011 року та 11 травня 2019 року, про які боржнику не повідомлялось, що вбачається з позовної заяви. Таким чином, з моменту виникнення заборгованості за рішенням суду, тобто з 20 листопада 2008 року, і до часу укладення оспорюваного правочину купівлі- продажу минуло 13 років. Більше того, про наявність у відповідача майна у вигляді земельної ділянки, позивач дізнався ще 19 серпня 2019 року, тобто за два роки до оспорюваного правочину. Отже, обставини даної справи, не є тотожними до обставин справ на які посилається позивач, а тому висновки позивача є помилковими. Наслідком невиконання судового рішення у справі № 2-2065/08 від 20.11.2008, є не реалізація (бездіяльність) позивачем свого права у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача [PERSON] , бо саме вони і були предметом судового спору, і відповідач [PERSON] отримав кошти від третьої особи за продане майно. І у разі реалізації стягувачем своїх прав у виконавчому провадженні ці кошти і були б спрямовані на виконання судового рішення. Земельна ділянка відповідача [PERSON] спірною не була і її продаж не мав на меті завдати шкоди будь кому. З матеріалів справи убачається, що оспорюваний правочин було вчинено в період дії рішення суду № 2-2065/08 від 20.11.2008 про стягнення з відповідача на користь АКІБ «УкрСиббанк» грошових коштів. Але ця обставина не свідчить про фраудаторність вчиненого правочину, оскільки стягувачем не було пред`явлено виконавчий лист на примусове виконання рішення суду, виконавче провадження відкрито не було, будь-яких інших дій/заходів задля виконання рішення суду позивачем не здійснювалось, жодні заборони для відповідача [PERSON] не були встановлені. Таким чином, твердження позивача, що відчуження земельної ділянки відбулося саме з метою невиконання судового рішення № 2-2065/08, не ґрунтується на фактичних обставинах справи, адже жодні докази наявності у відповідача [PERSON] мети ухилитися від виконання судового рішення і завдати цим шкоди майбутньому стягувачу, відсутні. За таких обставин, убачається, що права позивача, як стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду у справі № 2-2065/08 не порушені, договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений між [PERSON] та [PERSON] за сукупністю ознак не відноситься до фраудаторного. Суд зазначає, що земельна ділянка кадастровий номер 6320282800:01:000:0210 не була предметом виконання судового рішення № 2-2065/08, не була предметом виконавчого провадження № 68700759 та на момент вчинення правочину купівлі-продажу не мала обтяжень. Відчуження відповідачем земельної ділянки було здійснене на підставі відплатного договору (наявність оплати за цим договором сторонами не оспорюється), що виключає можливість визнання спірного договору фраудаторними. Також, укладення спірного договору вчинено в порядку, встановленому актами цивільного законодавства, а саме: договір вчинений з метою настання реальних правових наслідків. Таким чином, обставини даної справи, не можуть свідчити про те, що даний договір був укладений з метою завдати шкоди стягувачові та уникнути стягнення на таке майно, оскільки договір купівлі-продажу укладений після 13 років виникнення заборгованості за рішенням суду, при обізнаності стягувача про наявність такого майна. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до пункту 7 статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Згідно статей 317, 319, 321 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див.: mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, (W пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський про України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 poKy(Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно 6yло набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України). Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумної здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною і розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України). Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 рок у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, провадження № 61-12101св23, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19, провадження № 61 -11625сво22). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин). Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (пункт 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21). Добросовісна особа, яка придбає нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, провадження № 14-436цс19, пункт 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, провадження № 12-44гс20). Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21). Вказане, свідчить про те, що позивач протягом 13 років не вчиняв дій по зверненню стягнення на нерухоме майно, яке не знаходилось у заставі, не вчиняв дій по обтяженню майна - земельної ділянки, а відповідач - боржник, не приховував та 13 років не вчиняв будь-яких дій по його відчуженню. Тільки через 13 років відповідач продав нерухоме майно за відплатним договором, а третя особа придбаючи таке майно, діяла цілком добросовісно, відкрито та без зловживання своїми правами на шкоду іншим особам. Крім того, визнання договору-купівлі продажу земельної ділянки недійсним призведе до втручання у мирне володіння своїм майном та надмірного тягара для третьої особи - [PERSON] , тобто добросовісного набувача, оскільки йому доведеться захищати свої права, як покупця за відплатним договором, що може потягнути до неможливості такого захисту у подальшому та значних негативних наслідків, як добросовісного власника. Крім того, визначення позивачем у справі складу сторін (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом сторін (подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 року у справі № 125/2157/19). Відповідно до частин 1-3 статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Таким чином, на позивача покладено обов`язок визначити відповідача / відповідачів у справі. Залучення відповідача / співвідповідача у справі здійснюється лише судом першої інстанції за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання (у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження). У разі спливу зазначених строків та необхідності залучення відповідача до участі у справі на позивача покладається обов`язок довести факт своєї необізнаності щодо необхідності залучення належного відповідача / співвідповідача. Можливість залучення до участі у справі відповідача / співвідповідача в апеляційного суду відсутня. Суд під час розгляду справи повинен вирішувати спір, виходячи зі складу сторін, які визначені позивачем, і не вправі зі своєї ініціативи без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 925/440/18). Суд звертає увагу на те, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Зокрема, у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 670/23/18, від 10.09.2021 у справі № 909/207/20). З урахуванням наведених положень, судом було встановлено, що ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», за наявності двох учасників оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , позовні вимоги про його недійсність заявив лише до [PERSON] . ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» не було подано клопотання про залучення до участі у справі [PERSON] в якості співвідповідача до закінчення підготовчого провадження, а також не обґрунтовано необізнаність ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до подання позову у справі про підставу залучення [PERSON] в якості співвідповідача. Отже, позов пред`явлено не до всіх учасників оспорюваного правочину. Тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників у справі. Якщо під час розгляду позовних вимог про визнання правочину недійним суд встановить, що позов пред`явлено не до всіх учасників цього правочину, тобто встановить неналежний суб`єктний склад учасників справи, суд відмовляє в задоволенні позову із зазначеної підстави (подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, постанові Верховного Суду від 10.09.2021 № 909/207/20). Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку». Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на відмову у задоволенні позову, судовий збір слід покласти на ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку». Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed