Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-22 00:00:00

Представник позивача звернулася з позовом до Яготинського районного суду Київської області до Яготинської міської ради Київської області про визнання права власності на земельну ділянку Позов обгрунтовано тим, 12 вересня 2003 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок, з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] . Так, у травні 2025 року позивачка вирішила приватизувати земельну ділянку, яка призначена для будівництва та обслуговування належного їй житлового будинку, господарських будівель та споруд, в зв`язку з чим звернулася до землевпорядної організації. Проте, під час звернення до землевпорядної організації позивачці стало відомо, що у Державному земельному кадастрі містяться відомості про зареєстровану на праві власності земельну ділянку за адресою [ADDRESS] на попереднього власника будинку, розташованого [ADDRESS] - [PERSON] . Враховуючи те, що позивачці про наявність приватизованої земельної ділянки на час отримання у дар вищевказаного житлового будинку нічого відомо не було, остання вирішила звернутися до [PERSON] , проте під час пошуків останньої позивачці стало відомо, що остання померла [INFO] . Про коло спадкоємців [PERSON] позивачці невідомо, а тому позивачка вважає за необхідне витребувати зазначені відомості в судовому порядку. При цьому, слід зауважити, що на запит представника позивачки Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві та Київській області було надано копію державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та розташована по [ADDRESS] , а також копію технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту. Як вбачається з копії даного державного акту, а також технічної документації виготовлення державного акту було здійснено на підставі рішення Лозовоярівської сільської ради від 30.09.2003 року №108-10 сесія ХХIV скликання. При цьому, державний акт на право власності на земельну ділянку було видано [PERSON] 10 червня 2004 року, тобто після відчуження житлового будинку позивачці. Водночас, з наявної технічної документації вбачається, що земельну ділянку площею 0,25 га, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, було передано у приватну власність [PERSON] на підставі рішення Лозовоярівської сільської ради від 19.11.1997 року за №9-10-ХХІІ. Зазначене рішення фактично і було підставою для розробки технічної документації із землеустрою. Тобто, із вказаних документів вбачається, що [PERSON] подарувала позивачці житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , а в подальшому отримала державний акт на земельну ділянку під даним житловим будинком. При цьому, після набуття земельної ділянки у власність, [PERSON] дану земельну ділянку позивачці не відчужила. В той же час, норми ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, однак зазначені вимоги у даному випадку фактично є порушеними, оскільки власником житлового будинку та земельної ділянки призначеної для його обслуговування є дві різні особи. Тобто, на даний час позивачка являється власником будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані в [ADDRESS] , також саме вона користується земельною ділянкою розташованою біля будинку, та призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, проте не може в повному обсязі скористатися своїм правом на володіння та розпорядження даним майном. Враховуючи викладене просила визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 3225583601:02:029:0076, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться по [ADDRESS] . Представник позивача звернулася до суду з заявою, в котрій просила розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася направила заяву про розгляд справи в її відсутність, у вирішенні питання покладається на розсуд суду. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до роз`яснень п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 04.07.2025 року відкрито провадження у справі, та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, визначено строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді та заперечень. Зобов`язано приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Черних О.В. надати до суду інформаційну довідку із спадкового реєстру щодо реєстрації спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Представник позивача звернувся із заявою про призначення справи до судового розгляду та закриття підготовчого засідання і направила клопотання про витребування доказів з Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, юридична адреса: 36000, Україна, Полтавська обл., місто Полтава, вулиця Соборності, будинок, 8, копію актового запису про смерть [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 11.09.2025 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Витребувано з Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, юридична адреса: 36000, Україна, Полтавська обл., місто Полтава, вулиця Соборності, будинок, 8, копію актового запису про смерть [PERSON] , яка померла [INFO] . Так, в судовому засіданні встановлено, що [INFO] [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок, з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] . Під час звернення до землевпорядної організації позивачці стало відомо, що у Державному земельному кадастрі містяться відомості про зареєстровану на праві власності земельну ділянку за адресою [ADDRESS] на попереднього власника будинку, розташованого [ADDRESS] - [PERSON] . Як вбачається з копії даного державного акту, а також технічної документації виготовлення державного акту було здійснено на підставі рішення Лозовоярівської сільської ради від 30.09.2003 року №108-10 сесія ХХIV скликання. При цьому, державний акт на право власності на земельну ділянку було видано [PERSON] , [INFO] , тобто після відчуження житлового будинку позивачці. Водночас, з наявної технічної документації вбачається, що земельну ділянку площею 0,25 га, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, було передано у приватну власність [PERSON] на підставі рішення Лозовоярівської сільської ради від 19.11.1997 року за №9-10-ХХІІ. Зазначене рішення фактично і було підставою для розробки технічної документації із землеустрою. (а.с.6-27) Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру вбачається, що за вказаними параметрами запиту відомості щодо [PERSON] у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а.с.35) Відповідно до актового запису про смерть №100 від 30.01.2016 року складеного Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а.с.56) Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 зазначила наступне: «Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (15 січня 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42))». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2000 року у справі 689/26/17 вказала на те, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки (закріпленому у цивільному та земельному законодавстві) та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу права на земельну ділянку не передбачено умовами договору чи приписами законодавства . При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, а його цивільне право підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку.

Outcome: approved