Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

1. Короткий зміст вимог позовної заяви. У липні 2025 року [PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі Відповідач), в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (далі квартира), укладений 03.10.1996 на Одеській товарній біржі (реєстраційний № 17125). В обґрунтування вимог Позивач зазначає, що за вказаним договором він придбав квартиру у Відповідача, який діяв через представника [PERSON] . Позивач виконав свої зобов`язання, вселився у квартиру та зареєстрований у ній з 20.11.1996. [INFO] померла його дружина, [PERSON] . При зверненні до нотаріуса з метою оформлення спадщини, Позивачу було роз`яснено, що біржовий договір потребує визнання його дійсним у судовому порядку, оскільки він не був нотаріально посвідчений. Це і стало підставою для звернення до суду. 2. Рух справи та позиції сторін. Ухвалою суду від 22.07.2025 відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Представник Позивача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явився. Судом було вжито заходів для встановлення його належної адреси шляхом направлення запиту до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання. Відповідно до отриманої довідки, останньою зареєстрованою адресою Відповідача є: [ADDRESS] . Судові повістки, що надсилались за цією адресою, повернулися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Враховуючи неможливість вручення повісток за зареєстрованою адресою, ухвалою суду від 10.09.2025 було здійснено виклик Відповідача до суду через оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України» відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Представник третьої особи (Одеської товарної біржі) у засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча був повідомлений належним чином. Відзиву на позов від Відповідача чи пояснень від третьої особи до суду не надійшло. За таких обставин, оскільки Відповідач був належним чином повідомлений (через публічне оголошення), не подав відзив та не з`явився у засідання, а Позивач не заперечує проти заочного розгляду, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних доказів відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України. 3. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що 03.10.1996 між [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] (в тексті договору зазначено « [PERSON] »), та [PERSON] було укладено договір № 17125 купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Договір зареєстровано на Одеській товарній біржі. Згідно з копією паспорта Позивача та довідкою про реєстрацію місця проживання від 20.03.2025, [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі з 20.11.1996. Відповідно до свідоцтва про смерть, [INFO] померла [PERSON] , дружина Позивача, яка також була зареєстрована у квартирі. Позивач не може оформити спадкові права через відсутність нотаріального посвідчення договору 1996 року. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законом. Правовідносини між сторонами виникли 03.10.1996. Відповідно до принципу дії закону в часі (tempus regit actum), до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, чинне на момент їх виникнення, зокрема, Цивільний кодекс 1963 року (далі ЦК 1963 року). На момент укладення договору існувала колізія правових норм. З одного боку, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції 1991 р.) передбачала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. З іншого боку, підпункт «е» пункту 2 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 № 7-93 «Про державне мито», який мав силу закону, встановлював обов`язкове нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, що є у власності громадян. Суд враховує усталену практику Верховного Суду (зокрема, викладену у постановах від 10.05.2023 у справі № 308/9372/18 та від 20.01.2021 у справі № 643/9313/19), згідно з якою Декрет «Про державне мито» мав пріоритет у регулюванні обов`язковості нотаріальної форми для угод з нерухомістю, укладених на біржі. Таким чином, спірний договір № 17125 підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК 1963 року, недодержання нотаріальної форми угоди тягне за собою її недійсність. Водночас, частина 2 статті 47 ЦК 1963 року встановлювала виняток із цього правила: «Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається». Судом встановлено, що Позивач (покупець) повністю виконав умови договору: він вселився у квартиру, зареєструвався в ній 20.11.1996 та безперервно, відкрито володіє нею протягом майже 29 років, що підтверджується наявними у справі доказами. Відповідач (продавець), у свою чергу, отримавши плату за квартиру (що презюмується, оскільки він звільнив приміщення та не пред`являв жодних претензій протягом всього часу), ухилився від нотаріального посвідчення. Як вбачається з позову та неможливості встановлення фактичного місця знаходження Відповідача, зв`язок між сторонами втрачено. Суд розцінює таку пасивну поведінку та тривалу відсутність Відповідача як «ухилення» в розумінні ч. 2 ст. 47 ЦК 1963 року, оскільки це створює для Позивача непереборну перешкоду в реалізації його права власності, зокрема, у оформленні спадщини. Помилкове посилання Позивача на норми чинного ЦК України (зокрема, ст. 220) не змінює суті правовідносин та не є перешкодою для застосування судом належної норми права (ст. 47 ЦК 1963 року), яка регулювала спірні відносини. Захист права власності гарантовано ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи, що Позивач виконав угоду, а Відповідач ухилився від її нотаріального посвідчення, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання договору дійсним.

Outcome: approved