Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Військової частини [NUMBER] , в якому просила: визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 31 січня 2022 року № 19 у частині, що стосується її звільнення з посади радника з гендерних питань апарату радників військової частини [NUMBER] ; поновити її на роботі у військовій частині [NUMBER] з дати звільнення на посаді радника з гендерних питань апарату радників військової частини [NUMBER] ; стягнути з військової частини [NUMBER] на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня поновлення на роботі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 05 липня 2021 року, на підставі наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 02 липня 2021 року № 123, її було призначено на посаду радника з гендерних питань апарату радників військової частини [NUMBER] . 31 січня 2022 року, згідно з наказом командира військової частини [NUMBER] від 31 січня 2022 року № 19, її звільнено із зазначеної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату і відсутністю вакантних посад. Позивач вважає, що вказаний наказ є незаконним, та підлягає скасуванню, оскільки згідно з Переліком змін до штату Командування Медичних сил Збройних Сил України , надісланого Командуванню Медичних сил Збройних Сил України разом із супровідним листом начальника Головного управління персоналу Збройних Сил України від 30 листопада 2021 року № 321/6646, ні скорочення чисельності, ні скорочення штату працівників не відбулося. Фактично, займану позивачем посаду було виведено з апарату радників Командування Медичних сил Збройних Сил України та введено до Управління/ Командування Медичних сил Збройних Сил України . Таким чином, відбулися зміни, які лише вплинули на зміну назви посади, а саме, з «Радник з гендерних питань апарату радників Командування Медичних сил Збройних Сил України » на « Радник з гендерних питань Командування Медичних сил Збройних Сил України ». При цьому, трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший, без скорочення штату, не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Крім того, окремим дорученням Головнокомандувача Збройних Сил України від 08 липня 2021 року № 15809/С затверджено Типову форму посадової Інструкції радника з гендерних питань. Відповідно, після проведення організаційно-штатних заходів згідно з директивою Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 02 листопада 2021 року № Д-321/7/ДСК, а саме, зміни назви посади, об`єм прав, обов`язків, функцій, виконуваних за посадою не міг змінитися. При цьому, позивач зауважила, що роботодавець попередив її про майбутнє звільнення 26 листопада 2021 року, а Перелік змін до штату № 01/165 з метою виконання Директиви був надісланий 30 листопада 2021 року, що свідчить про те, що на момент її попередження про наступне звільнення Командувач Медичних сил Збройних Сил України не могла знати про відповідні зміни. Окрім того, упродовж процедури скорочення, яка була розпочата 26 листопада 2021 року, їй не було запропоновано переведення на посаду радника з гендерних питань Командування Медичних сил Збройних Сил України та/або іншу посаду Командування Медичних сил Збройних Сил України , незважаючи на те, що роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Також, y наказі про звільнення було неправильно зазначено рік звільнення позивача - 31 січня 2021 року. Крім того, у період з 19 січня 2022 року по 28 січня 2022 року, вона перебувала на лікарняному по догляду за хворою дитиною, 30 січня 2022 року був вихідним днем, а звільнено її було 31 січня 2022 року, хоча відповідно до чинного законодавства не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності, а днем звільнення працівника вважається останній день роботи. При цьому, по тексту наказу про звільнення зазначено провести розрахунки по 30 січня 2022 року, чим визначається, що останнім робочим днем позивача є 30 січня 2022 року (вихідний день). Позивач вважає, що вищенаведені обставини безумовно свідчать про незаконність її звільнення, у зв`язку з чим, вона підлягає поновленню на роботі, та має право на виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У зв`язку з викладеним, позивач звернулася до суду з указаним позовом за захистом та поновленням своїх порушених прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 серпня 2022 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Жовноватюк В. С. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року вказану позовну заяву залишено без руху. 05 вересня 2022 року позивачем усунуто недоліки. 26 вересня 2022 року ухвалою суду відрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. 28 листопада 2022 року до суду надійшов відзив відповідача (військової частини [NUMBER] ), в якому представник заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що відповідач як роботодавець, у встановлений частиною першою статті 49-2 КЗпП України строк, персонально попередив позивача про її наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Так, до військової частини [NUMBER] 05 листопада 2021 року надійшла спільна Директива Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 02 листопада 2021 року № Д-321/7/дск (для службового користування). На виконання вимог указаної Директиви, позивача 26 листопада 2021 року було попереджено про скорочення посади апарату радників, яку обіймала позивач та наступне її звільнення, що не заперечується позивачем. Отже, на момент повідомлення позивача про звільнення, роботодавець був ознайомлений зі змістом змін Директиви. При цьому, затвердження штату Командування Медичних сил Збройних Сил України належить до виключної компетенції Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 31 січня 2022 року № 19 позивач була звільнена 31 січня 2022 року та розрахована у повному обсязі включно по 30 січня 2022 року, так як 31 січня 2022 року позивач не виконувала трудові обов`язки. Одночасно, цим наказом на виконання Директиви був уведений в дію новий штат. З урахуванням викладеного, позивача було повідомлено про її подальше звільнення за 2 місяці до такого, що свідчить про виконання роботодавцем вимог чинного законодавства. Твердження позивача про те, що згідно з Переліком не відбулося скорочення чи змін до штату, а змінилась тільки назва посади, не відповідає дійсності, оскільки апарат радників було фактично ліквідовано (виведено у повному складі з озброєнням та технікою) 3 працівника. Натомість, було введено посаду «Радник з гендерних питань управління Командування Медичних сил Збройних Сил України», із військово-обліковою спеціальністю (далі - ВОС) 050548. Відповідно до Переліку облікових спеціальностей працівників Збройних Сил України та Переліку професійних назв робіт працівників Збройних Сил України, затверджених наказом Міністерства оборони України від 19 жовтня 2016 року № 543 указана спеціальність розшифровується таким чином: 05 - соціальні та поведінкові науки, 054 - Соціологія, 8 - другий (магістерський) рівень вищої освіти за ступенем магістра (спеціаліста). При цьому, за вищою освітою спеціальність [PERSON] «Облік і аудит», за кваліфікацією спеціаліст з обліку і аудиту, тобто вона не відповідає вимогам ВОС 050548. Крім того, при прийнятті позивача на роботу 02 липня 2021 року, згідно зі штатом Командування Медичних сил Збройних Сил України , спеціальність посади радника з гендерних питань апарату радників було визначено як ВОС-252568, що вимагала рівня вищої освіти (воєнні науки, національна безпека, безпека державного кордону, (за окремими сферами забезпечення і видами діяльності)). Отже, спеціальність [PERSON] не відповідала ВОС-252568 при прийнятті на роботу, про що було зазначено на зворотньому наказі про її прийняття на роботу та призначення на посаду. Зокрема, на зворотньому боці наказу від 02 липня 2021 року № 123 про прийняття та призначення на посаду радника з гендерних питань апарату радників [PERSON] не було погодження відповідальних посадових осіб, а міститься застереження полковника [PERSON] , офіцера відділу комплектування особовим складом Командування Медичних сил Збройних Сил України: «Документи про освіту, які надані до заяви не відповідають обліковій спеціальності, передбаченої штатом № 01/165», застереження начальника юридичної служби - помічника Командувача Медичних сил Збройних Сил України полковника юстиції [PERSON] : «Погодження із застереженням щодо невідповідності особи, яка приймається на роботу ВОС-252568». Наказ про призначення позивача був підписаний, попереднім командуванням військової частини [NUMBER] , тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини [NUMBER] . Посилання позивача на те, що роботодавцем не було виконано вимог чинного законодавства щодо пропозиції їй іншої посади при звільненні є безпідставними, оскільки під час попередження 26 листопада 2022 року та по день звільнення позивача 31 січня 2022 року у військовій частині [NUMBER] не було вакантних посад, що відповідали рівню освіти позивача «Облік і аудит», за кваліфікацією спеціаліст з обліку і аудиту, а ВОС за посадою радника з гендерних питань було змінено. У свою чергу, вимогами статті 49-2 КЗпП України не передбачено обов`язку роботодавця пропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи, у разі відсутності посад, що відповідають рівню освіти та кваліфікації працівника. Представник відповідача зауважила, що відповідно до спільної Директиви посада позивача підлягала скороченню 31 січня 2022 року, тому її звільнення відбулося 31 січня 2022 року, поза межами дії лікарняного. У наказі про звільнення № 19 було помилково зазначено дату наказу «31 січня 2021 року», що є технічною помилкою та на обставини звільнення, в цілому, вона не вплинула, а також була виправлена шляхом внесення змін до наказу командира військової частини [NUMBER] № 19 від 31 січня 2022 року. Крім того, представник відповідача зазначила, що позивач звернулась до суду 11 серпня 2022 року, наказ про звільнення був винесений 31 січня 2022 року та доведений позивачу до відома, тобто, після звільнення позивача до моменту її звернення до суду пройшло 5 місяців. Отже, позивач звернулась до суду із пропуском місячного строку, встановленого частиною другою статті 233 КУпАП, подавши також заяву про поновлення пропущеного строку на звернення до суду, однак доказів щодо поважності причин строку на звернення до суду не надала. Враховуючи вищевикладене, просила відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 29 листопада 2022 року задоволено клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від 28 листопада 2022 року та здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Крім того, 28 листопада 2022 року представником відповідача до суду подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, в якій зазначено, що у відповідності до частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Разом з тим, позивач звернулась до суду 11 серпня 2022 року, а наказ про звільнення був виданий 31 січня 2022 року та цього ж дня позивач отримала копію наказу про звільнення та трудову книжку. Відтак, після звільнення до моменту звернення до суду позивача пройшло більше 5 місяців, а місячний строк звернення сплив 28 лютого 2022 року, що свідчить про те, що позивач звернулась до суду із пропуском встановленого чинним законодавством строку. При цьому, представник відповідача зауважила, що сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли унаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Враховуючи викладене, пропуск позивачем встановленого статтею 233 КЗпП України строку на звернення до суду є необґрунтованим, адже їй ще в лютому 2022 року було відомо про нібито порушення її прав, а доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку нею суду не надано. Таким чином, просила застосувати позовну давність, у зв`язку з чим, відмовити у задоволенні позову. 12 грудня 2022 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій вона зазначила, що сторона відповідача у відзиві на позовну заяву підтвердила, що Перелік змін до штату № 01/165 із супровідним листом начальника Головного управління персоналу Збройних Сил України від 30 листопада 2021 року № 321/6446 був отриманий Командуванням Медичних сил Збройних Сил України 01 грудня 2021 року, що свідчить про те, що при повідомленні позивача про скорочення посади Командувач Медичних сил Збройних Сил України не знала зміст Переліку змін до штату № 01/165. Відповідачем не надано доказів, що затверджені зміни до штату були надіслані Командуванню Медичних сил Збройних Сил України 05 листопада 2021 року. Щодо коду облікової спеціальності, вказаної у штаті № 01/165, то жодним нормативним документом не встановлена вимога щодо обов`язкової відповідності облікової спеціальності, вказаної в освітніх документах з кодами облікових спеціальностей, вказаних у штатних розписах при призначенні на посади. Крім того, у абзаці 6 Переліку облікових спеціальностей працівників Збройних Сил України, затвердженому наказом Міністерства праці та соціальної політики від 19 жовтня 2026 року № 543, на який посилається відповідач, вказано, що у штатах (штатних розписах) указувати для однієї посади дві і більше облікові спеціальності не дозволяється. Зазначене вказує на можливість відповідності певним посадам декількох (двох і більше) облікових спеціальностей. Також, на це ж вказує пункт 9 Переліку професійних назв робіт працівників Збройних Сил України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 19 жовтня 2016 року № 543, де зазначено, що у штатах і штатних розписах за кожною посадою визначається тільки одна облікова спеціальність (її номер та код рівня освіти), яка найбільше відповідає цій посаді. Тобто код обирається по принципу «найбільше», а не «виключно». Окрім того, посилання відповідача на невідповідність фінансової освіти позивача посаді радника з гендерних питань спростовується положенням Методичних рекомендацій щодо впровадження та застосування гендерно-орієнтованого підходу в бюджетному процесі, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 02 січня 2019 року № 1. Пунктом 3 зазначених Рекомендацій визначено, що генднерно-орієнтований підхід у бюджетному процесі - врахування гендерних аспектів на усіх стадіях бюджетного процесу та висвітлення у відповідних бюджетних документах цілеспрямованості на забезпечення рівних прав і можливостей жінок і чоловіків (гендерної рівності). Згідно з пунктом 9 Рекомендацій для гендерного аналізу бюджетної програми використовуються дані, у тому числі дезагреговані за статтю, що містяться в офіційній державній статистичній, фінансовій, адміністративній та іншій звітності, документах бухгалтерського, статистичного та внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, бюджетних запитах головного розпорядника, паспортах бюджетних програм, звітах про їх виконання, нормативно-правових актах та інших документах, які містять інформацію про гендерну рівність, інших джерелах інформації. Таким чином, беручи до уваги, що Командувач Медичних сил Збройних Сил України є відповідальним за виконання і формування бюджетних програм (підпрограм), фінансова/економічна галузь, у тому числі і освіта, має пряме відношення до гендерної політики. Також, позивач зауважила, що в Національному класифікаторі професій України ДК 003:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року № 327 (зі змінами) та розробленому на його основі Переліку професійних назв робіт працівників Збройних Сил України, затвердженому наказом Міністерства оборони України від 19 жовтня 2016 року № 543, відображено лише одну професію (посаду) радника з гендерних питань з відповідними кодами. Код національного класифікатора ДК 003:2010 вказано 2490, відповідний йому код Міністерства оборони України зазначено 2744. Цей же код 2744 вказано і в останній колонці Переліку змін до штатів 01/165 до посади Радника з гендерних питань. Виходячи із зазначеного, не існує двох різних посад радника з гендерних питань, і при внесенні змін до штатів у Командуванні Медичних сил Збройних Сил України відбулося лише одночасне виведення посади радника з апарату радників та введення даної посади в Управління/Командування, що внесло лише технічну зміну в назву посади. При цьому, жодним чином не вплинуло на функціонал, посадові права, обов`язки, кваліфікаційні вимоги і підпорядкування. Крім того, кваліфікаційні вимоги до кандидатів на посади радників з гендерних питань відображені в абзаці 2 Загальних положень Посадової інструкції радника з гендерних питань та пункті 9 Типового положення про радника з питань забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків, запобігання та протидії насильству за ознакою статі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2020 року № 930 «Деякі питання забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», та в абзаці 3 розділу Загальних Положень посадової інструкції позивача зазначено, що на посаду радника може бути призначена особа, яка має вищу освіту (ступінь магістра), сертифікат про підвищення кваліфікації (зокрема, проходження тренінгів, семінарів тощо з питань забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків), відповідні навички комунікації. Враховуючи викладене, жодних вимог щодо певної облікової спеціальності для цієї посади не передбачено. У червні та листопаді 2021 року позивач проходила відповідні тренінги перед призначенням на посаду та під час перебування на ній. Окрім того, відповідач надав недостовірну інформацію, що позивач не виконувала посадові обов`язки 31 січня 2022 року, оскільки остання в цей день виконувала свої посадові обов`язки у повному обсязі. Дізналася, що роботодавець не оплатив їй робочий день 31 січня 2022 року лише з відзиву. Також, у довідці про відсутність вакантних посад працівників з 26 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року відповідач надає недостовірну інформацію, оскільки як зазначає сам відповідач 31 січня 2022 року почав діяти новий штат, у якому вакантною була посада Радника з гендерних питань, а 31 січня 2022 року був останнім робочим днем позивача, що свідчить про невиконання роботодавцем вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо пропозиції працівникові іншої роботи на тому самому підприємстві, в установі, організації. Що стосується посилань сторони відповідача на пропуск позивачем позовної давності, то нею було подано до суду заяву про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням поважних причин пропуску встановленого строку. На підставі вищевикладеного та з урахуванням доводів позовної заяви, позивач просить задовольнити позов. 30 грудня 2022 року представником відповідача подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких остання підтримала доводи та обставини, викладені у відзиві, а також зазначила, що твердження позивача про те, що жодним нормативним актом не встановлено вимоги щодо обов`язкової відповідності облікової спеціальності, вказаної в освітніх документах з кодами облікових спеціальностей, не відповідає дійсності, оскільки відповідно до Переліку облікових спеціальностей працівників Збройних Сил України (Перелік № 543) та Переліку професійних назв робіт працівників Збройних Сил України, затверджених наказом Міністерства оборони України від 19 жовтня 2016 року № 543, визначено, зокрема підстави застосування. Так, Перелік № 543 є нормативним документом, який застосовується для єдиного підходу у Збройних Силах України щодо обліку спеціалістів з вищою освітою, а також для забезпечення автоматизованої обробки штатної інформації щодо обліку працівників Збройних Сил України. Переліком № 543 також визначаються облікові спеціальності працівників Збройних Сил України та відповідність спеціальностей, за якими здійснюється підготовка фахівців у вищих навчальних закладах за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста, бакалавра, спеціаліста і магістра, переліку галузей, знань і спеціальностей, за якими здійснюється підготовка здобувачів освіти. Командування Медичних сил Збройних Сил України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, актами Міністерства оборони України, Головнокомандувача Збройних Сил України та Генерального штабу Збройних Сил України, тому при призначенні та визначенні відповідності працівників Збройних Сил України керується Переліком № 543. Щодо посилання позивача на абзац 6 Переліку № 543 як свідчення того, що певним посадам можуть відповідати дві і більше облікових спеціальностей, то в даному випадку, остання тлумачить законодавство України на власний розсуд та робить власні висновки, які не відповідають законодавству. Що стосується посилання на пункт 9 Переліку професійних назв робіт працівників Збройних Сил України, затверджених наказом Міністерства оборони України від 19 жовтня 2016 року № 543, зі змісту якого позивач дійшла висновку, що визначається спеціальність, яка найбільше відповідає певній посаді, а не виключно, то воно є хибним, оскільки є виключним правом роботодавця та органу управління, що обирає за кожною посадою відповідну облікову спеціальність, яка найбільше підходить до цієї посади. Крім того, з наданого позивачем сертифікату про проходження тренінгу 8-9 листопада 2021 року «Використання Загальних рекомендацій CEDAW 30,36,38 для моніторингу та спільного виконання резолюцій «Жінки мир і безпека» та «Молодь мир і безпека»», вбачається, що у ньому не зазначено про проходження нею тренінгу саме з питань забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків, як зазначено в Типовому положенні, адже дискримінація прав можлива як з боку чоловіків, так і жінок по відношенню одних до одних, натомість, зазначено тільки про проходження тренінгу щодо рівних прав жінок, хоча радник згідно з Типовим положенням також має бути кваліфікованим і у питаннях забезпечення рівних прав та можливостей чоловіків. При цьому, CEDAW - комітет з ліквідації дискримінації щодо жінок, який складається з незалежних експертів, які здійснюють моніторинг виконання Конвенції про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок. Посилання позивача, що фінансово-економічна галузь має пряме відношення до гендерної політики не відповідає дійсності, оскільки посада радника з гендерних питань не передбачає за своє суттю виконання функцій у фінансовій сфері. Щодо процесу розподілення бюджетних коштів за гендерною ознакою, така функція виконується виключно розпорядником бюджетних коштів. Враховуючи викладене, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 лютого 2023 року задоволено клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. Зупинено провадження у справі до закінчення обставин, що зумовили зупинення. Постановою Київського апеляційного суду від 27 червня 2023 року ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 23 лютого 2023 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. 22 листопада 2023 року ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва провадження у цивільній справі закрито, оскільки зазначений спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а не цивільного судочинства. Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2024 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Аксьонову Н. М. 16 квітня 2024 року ухвалою суду вказану цивільну справу прийнято до провадження головуючим суддею Аксьоновою Н. М. та постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 03 липня 2024 року представником відповідача у судовому засіданні було заначено про відсутність статусу юридичної особи у військової частини [NUMBER] . Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року провадження у цивільній справі закрито, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору. Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року скасовано, цивільну справу направлено до Солом`янського районного суду міста Києва для продовження розгляду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 травня 2025 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року вказану справу прийнято до провадження головуючим суддею Ішуніною Л. М. та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 19 травня 2025 року позивач у судовому засіданні заявила клопотання про залучення до участі в справі в якості співвідповідача Міністерства оборони України, яке ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання 19 травня 2025 року, задоволено. 03 липня 2025 року до суду надійшов відзив відповідача Міністерства оборони України, в якому представник заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що Міністерство оборони України не є належним відповідачем за позовними вимогами, оскільки такі до Міністерства не заявлені, а ті, що заявлені позивачем, не стосуються Міністерства. Крім того, Міністерство оборони України з позивачем жодних трудових договорів не укладало та наказів з цього приводу не видавало. Натомість, трудові відносини, оформлені відповідним наказом і договором, існували між позивачем та командиром військової частини [NUMBER] . Також, відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 05 листопада 2019 року № Д-322/1/9дск про проведення організаційних заходів у Збройних Силах України в 2020 році Командування Медичних сил Збройних Сил України було підпорядковано начальнику Генерального штабу - Головнокомандувачу Збройних Сил України. При цьому, відповідно до чинного законодавства, на Міністерство оборони України покладаються управлінські функції при здійсненні публічно-правової діяльності. Окрім того, позивач не зазначає будь-якого незаконного рішення, дії або бездіяльності Міністерства оборони України як органу державної влади, через посадових (службових) осіб при здійсненні своїх повноважень. Остання не працювала ані в апараті, ані в структурному підрозділі Міністерства оборони України. Відповідно до матеріалів справи, оскаржуваний наказ, виданий командиром військової частини [NUMBER] (по стройовій частині), а тому, в силу статті 28 Статуту внутрішньої служби і статті 6 Дисциплінарного статуту, саме командир військової частини [NUMBER] є належним відповідачем по справі. Оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, його дія починається з моменту підписання наказу, що породжує виникнення права і обов`язків чітко визначеного суб`єкта, якому він адресований. Військова частина [NUMBER] має свою реєстрацію, місце розташування, штат, печатку, є роботодавцем, який приймає та звільняє найманих цивільних працівників, а також застосовує всі заходи і вимоги щодо наймання цивільних працівників, відповідно до вимог КЗпП України. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги заявлені позивачем позовні вимоги, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною вимогою, а Міністерство оборони України вважає себе неналежним відповідачем, просила відмовити у задоволенні позову. 29 липня 2025 року позивач подала до суду клопотання про залучення до участі в справі в якості співвідповідача Генерального штабу Збройних Сил України, яке ухвалою суду від 03 вересня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено. 15 вересня 2025 року до суду надійшов відзив відповідача Генерального штабу Збройних Сил України, в якому представник заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що Генеральний штаб Збройних Сил України не є належним відповідачем у справі, оскільки військова частина [NUMBER] не перебуває у підпорядкуванні Генерального штабу Збройних Сил України. Крім того, Генеральний штаб Збройних Сил України не був учасником у спірних трудових відносинах, як на момент їх виникнення, так і на момент їх припинення. Разом з тим, згідно з довідкою Головного управління майна та ресурсів № 11/20 від 11 лютого 2020 року військова частина [NUMBER] є відокремленим підрозділом (без права юридичної особи) головного підприємства - Міністерства оборони України. Відтак, Генеральний штаб Збройних Сил України не є та не може бути стороною у цих трудових правовідносинах. Окрім того, позовна заява не містить жодних позовних вимог до Генерального штабу Збройних Сил України, а матеріали справи не містять обґрунтування яким чином та у який спосіб Генеральним штабом Збройних Сил України були порушені права позивача. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Позивач у судовому засідання позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та інших заявах, поданих по суті спору, просила позов задовольнити. Представник відповідача - військової частини [NUMBER] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та інших заявах по суті спору, просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідач - Генерального штабу Збройних Сил України у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач - Міністерство оборони України явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Вислухавши позивача, представників відповідачів, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд установив, що згідно з наказом командира військової частини [NUMBER] (стройовій частині) від 02 липня 2021 року № 123 позивач була прийнята на роботу та призначена з 05 липня 2021 року на посаду радника з гендерних питань апарату радників військової частини [NUMBER] Збройних Сил України з посадовим окладом 4 619 грн. Наказ підписаний тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини [NUMBER] [PERSON] 05 листопада 2021 року на адресу Командування Медичних сил Збройних Сил України надійшов до виконання витяг із директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 02 листопада 2021 року № Д- 321/7/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2021 році» в частині, що стосується. 26 листопада 2021 року Командувачем Медичних сил Збройних Сил України [PERSON] попереджено позивача, радника з гендерних питань апарату радників Командування Медичних сил Збройних Сил України , про її наступне вивільнення. У попередженні зазначено, що відповідно до повноважень та у зв`язку із скороченням апарату радників внаслідок змін до штату відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 02 листопада 2021 року № Д-321/7/дск,

Outcome: dismissed