Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

1. Рух по справі та позиції учасників 11.07.2025 на розгляд судді Галицького районного суду м. Львова Павлюк О. В. надійшов вказаний позов, у якому Позивач просить заборонити виїзд дітям - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за межі України без згоди батька - [PERSON] , [INFO] , без визначення тривалості виїзду та країни виїзду. Позов мотивований тим, що Позивач з 23.07.2014 по 05.12.2024 перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . На підставі рішення Галицького районного суду міста Львова від 05.12.2024 шлюб між сторонами був розірваний. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що Відповідачка разом з дітьми без його дозволу виїхала до Голландії, що є прямим порушенням норм чинного законодавства України, та має інші стосунки з невідомим чоловіком. Відповідачка самовільно вивезла дітей за кордон, не повідомивши Позивача як батька, що суперечить положенням статті 313 та 313-1 ЦК України та статті 7 закону України «Про охорону дитинства». З цього приводу Позивач звернувся до Державної прикордонної служби України та Львівського районного управління поліції № 1 ГУНП у Львівській області зі заявою про вчинення злочину, передбаченого ст. 126-1 та ст. 146 КК України. Позивач вказує, що позбавлений можливості спілкуватися з дітьми. Незважаючи на його намагання вирішити ситуацію, домовитись мирно про все що стосується дітей, Відповідачка ігнорувала та погрожувала, що Позивач більше не побачу дітей. Позивач стверджує, що 01 вересня 2025 року Відповідачка має повернутися в Україну для продовження навчання дітей або для підготовки документів для їх вивезення на постійне місце проживання закордон, після чого знову буде виїжджати і Позивач вже ніколи можливо не побачить дітей. У зв`язку з наведеним, просить позовні вимоги задовольнити. Галицький районний суд міста Львова ухвалою від 15.07.2025 прийняв вказану позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою від 22.10.2025 суд замінив третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Відділ «Служба у справах дітей» Галицького району управління «Служба у справах дітей» департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради на Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради як орган опіки та піклування. Протокольною ухвалою від 22.10.2025 Галицький районний суд м. Львова закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представниця - адвокатка Литвин Л. П. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та просили такі задовольнити. Представниця Галицької районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування - Чура Л. Б. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідачка, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи шляхом одержання ухвали про відкриття провадження у справі та судових повісток в електронному кабінеті у системі Електронний суд, у судове засідання не з`явилася, відзив на позов у встановлений судом строк не подала, а тому суд, на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України, вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа - Державна прикордонна служба України, будучи належним чином повідомленими про розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, скерували до суду заяви, у яких просять проводити розгляд справи у їх відсутності. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України). 2. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування Суд, заслухавши доводи учасників, дослідивши наявні у справі документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, виходить з таких доводів та мотивів. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд встановив, що у період зі 23.07.2014 по 05.12.2024 [PERSON] , Позивач у цій справі, перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , Відповідачкою у цій справі. На підставі рішення Галицького районного суду міста Львова від 05.12.2024 шлюб між сторонами був розірваний (а. с. 9-11). Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а. с. 8)), та [PERSON] , [INFO] свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а. с. 7)). У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. У статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У частині третій статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок перетину кордону громадянами України визначений Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, з відповідними змінами). У пункті 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України). На час запровадження на території України надзвичайного або воєнного стану діють положення абзацу тринадцятого пункту 23 Правил перетинання державного кордону громадянами України, відповідно до яких виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. У статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, визначений принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування. Способами захисту сімейних прав та інтересів у статті 18 СК України визначені, зокрема такі: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). У статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. При вирішенні спору суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Переміщення дитини за межі держави постійного місця її проживання без згоди того з батьків, який здійснює опіку над дитиною, визнається незаконним згідно з Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Філософія цієї Конвенції полягає в боротьбі проти збільшення міжнародних викрадень, заснованій на бажанні захистити дітей та тлумаченні їхніх справжніх інтересів. Відповідно, мета попередження та негайного повернення відповідає концепції «найкращих інтересів дитини». За відсутності у національному законодавстві чітких положень, якими б був врегульований порядок вирішення питання застосування судом превентивної тимчасової заборони на виїзд дитини за межі України та подальшого скасування такої заборони, Верховний Суд, виходячи із положень Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей й Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, статті 5 ЦПК України, вважає, що такі тимчасові заходи можуть підлягати до застосування у випадку доведення, що існує ризик викрадення (незаконного переміщення) дитини, яка має звичайне місце проживання в Україні. Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/17184/19. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Суддя приходить до висновку, що відсутні законні підстави для заборони виїзду малолітніх [PERSON] та [PERSON] за межі України без згоди батька, оскільки Позивач не довів створення Відповідчакою реальної загрози неправомірного вивезення дитини та матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що Відповідачка всупереч інтересам дітей має намір вивезти їх за кордон. Внесення Кабінетом Міністрів України у 2022 році змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України, зокрема доповнення їх пунктом 23 щодо порядку виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, було обумовлено введенням воєнного стану в Україні внаслідок агресії російської федерації, пов`язаними із цим ризиками та обмеженнями і необхідністю врахування в першу чергу найкращих інтересів дітей. Такий порядок виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, на час воєнного стану наразі є загальним для всіх дітей - громадян України. Підстав для виняткового врегулювання цього питання саме щодо малолітніх [PERSON] та [PERSON] . Позивач у цій справі не доведено. У ході розгляду справи Позивач не спростував презумпцію добросовісності та розумності поведінки матері дитини - [PERSON] , що є його процесуальним обов`язком відповідно до приписів статей 12, 81 ЦПК України. У разі, якщо Позивачу створюються перешкоди у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, він не позбавлений можливості вирішення такого спору у порядку, передбаченому статтею 159 СК України. За таких обставин, з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Згідно зі статтею 141 ЦПК України, у разі відмови у позові судовий збір покладається на Позивача.

Outcome: dismissed