Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Харкова із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, в обгрунтування якої зазначив, що постановою Верховного Суду від 25.09.2025 року у справі №520/1317/25 його касаційну скаргу задоволено частково, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 04.07.2025 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо виплати йому пенсії у січні 2025 року із застосуванням коефіцієнтів зменшення пенсії, передбаче-них статтею 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» № 1 від 03.01.2025, протиправними. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на його користь різницю між нарахованою та невиплаченою пенсією за січень 2025 року, в розмірі 45668,40 грн. Позивач зазначає, що з 03 червня по 18 липня 1986 року він приймав участь у спеціальних зборах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 30-км зоні. Відповідно до експертного висновку від 08.01.1992 року у нього виявлені захворювання, пов`язані з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників при виконанні робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. З 28 жовтня 2004 року йому встановлена друга група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Також він належить до осіб з інвалідністю внаслідок війни другої групи. Наказом Генерального прокурора України від 15 листопада 2004 року позивача за станом здоров`я звільнено з посади прокурора на підставі ч.8 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності. Згідно виписками з історії хвороби стаціонарного хворого в ДУ «Інститут загальної та невідкладної хірургії» в період із 11 по 25 травня 2012 року, в період із 18 вересня по 01 жовтня 2012 року та в період із 12 по 20 грудня 2013 року позивач перебував на лікуванні. Також в період із 23 березня по 06 квітня 2021 року перебував на лікуванні у ДУ «ІЗНХ ім.В.Т.Зайцева». Позивач вказує, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння йому моральної шкоди. Таким чином, факт завдання йому моральної шкоди в результаті бездіяльності відповідача встановлений постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.09.2025 року у справі №520/1317/25, що складає 45668,40 грн. Тому позивач вважає, що з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України підлягають безспірному списання кошти з Єдиного казначейського рахунку на його користь в сумі 45668,40 грн , як компенсацію моральної шкоди, спричиненої протиправними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яка полягає у виплаті йому пенсії у січні 2025 року із застосуванням коефіцієнтів зменшення пенсії, передбачених статтею 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» № 1 від 03.01.2025, з розрахунку 169,14 грн. за кожен день. Позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] 45668,40 грн, як компенсацію моральної шкоди, спричиненої протиправними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області. Ухвалою суду від 02 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку письмового провадження на 27 жовтня 2025 року. Головному управлінню Пенсійного фонду України в Харківській області та Державній казначейській службі України роз`яснено, що вони мають право протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з наведенням обґрунтувань такої вимоги; встановлено строк п`ятнадцять днів з дня вручення цієї ухвали, протягом якого вони мають право подати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України. У відзиві на позовну заяву Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області просило відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачем не надано достатніх та належних доказів обставин, які б свідчили про заподіяння йому моральних страждань внаслідок дій відповідача, наслідки таких страждань та причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками. Таким чином, вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтвердили, що внаслідок дій Головного управління та прийняття ним рішення виникли фактори, що спричинили стресовий стан та значні душевні страждання позивача, які можуть бути відшкодовані шляхом стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 45668,40 грн. У відзиві на позовну заяву Державна казначейська служба України зазначила, що Казначейство відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету. Разом з цим, Казначейство не порушувало інтересів та охоронюваних законом прав позивача. Вважаючи, що наявні умови та підстави для відшкодування моральної та матеріальної шкоди, Позивач помилково визначив, що Казначейство є належним відповідачем у цій справі та має нести відповідальність за дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області. Казначейство відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету. Разом з цим, Казначейство не порушувало інтересів та охоронюваних законом прав позивача. Вважаючи, що наявні умови та підстави для відшкодування моральної та матеріальної шкоди, Позивач помилково визначив, що Казначейство є належним відповідачем у цій справі та має нести відповідальність за дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 25.09.2025 року у справі № 520/1317/25 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 04.07.2025 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо виплати йому пенсії у січні 2025 року із застосуванням коефіцієнтів зменшення пенсії, передбачених статтею 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» № 1 від 03.01.2025, протиправними. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на його користь різницю між нарахованою та невиплаченою пенсією за січень 2025 року, в розмірі 45668,40 грн. Позивач є особою з інвалідністю другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, про що свідчить копія посвідчення серії [NUMBER] від 24 грудня 2019 року. Також позивач належить до осіб з інвалідністю другої групи внаслідок війни, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 12 квітня 2010 року. Отже, вказаною постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.09.2025 року у справі №520/1317/25 порушені пенсійні права позивача були відновлені. Правовими підставами цього позову позивач зазначив статті\~23, 1173, 1174 ЦК України. Відповідно до частин першої-другої\~статті 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 23 ЦК України\~передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей\~1166,\~1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Разом з тим, згідно зі\~статтею 1173 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 56 Конституції України\~\~передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Як роз`яснено у пунктах 3, 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті\~1173,\~1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Отже,\~визначальним у вирішенні даного спору є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Відповідно до частини 1\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста\~статті 81 ЦПК України). Згідно зі статями\~76,\~77,\~79 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Як зазначалось вище, судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 25.09.2025 року у справі № 520/1317/25 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 04.07.2025 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо виплати йому пенсії у січні 2025 року із застосуванням коефіцієнтів зменшення пенсії, передбаче-них статтею 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» № 1 від 03.01.2025, протиправними. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на його користь різницю між нарахованою та невиплаченою пенсією за січень 2025 року, в розмірі 45668,40 грн. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] обґрунтовував наявність моральної шкоди перенесеними моральними стражданнями внаслідок порушення органом Пенсійного фонду його прав. При цьому, обгрунтовуючи заподіяння йому посадовими особами органу Пенсійного фонду моральної шкоди, послався на те, що з 03 червня по 18 липня 1986 року він приймав участь у спеціальних зборах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 30-км зоні. Відповідно до експертного висновку від 08.01.1992 року у нього виявлені захворювання, пов`язані з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників при виконанні робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. З 28 жовтня 2004 року йому встановлена друга група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Також він належить до осіб з інвалідністю внаслідок війни другої групи. Згідно виписками з історії хвороби стаціонарного хворого в ДУ «Інститут загальної та невідкладної хірургії» в період із 11 по 25 травня 2012 року, в період із 18 вересня по 01 жовтня 2012 року та в період із 12 по 20 грудня 2013 року позивач перебував на лікуванні. Також в період із 23 березня по 06 квітня 2021 року перебував на лікуванні у ДУ «ІЗНХ ім.В.Т.Зайцева». При цьому, позивачем не доведено жодним належним та допустимим доказом, як то передбачено ст. 81 ЦПК України, що йому завдана моральна шкода діями Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яка полягає у виплаті йому пенсії у січні 2025 року із застосуванням коефіцієнтів зменшення пенсії, передбачених статтею 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» № 1 від 03.01.2025. За встановлених обставин, враховуючи, що позивачем не надано доказів заподіяння відповідачем внаслідок неправильного перерахунку пенсії за січень 2025 року моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про відшкодуванню моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed