Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-23 00:00:00

17.05.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживачів та визнання договору поруки № 471/1 від 07.12.2007 року недійсним.Одночасно з подачею позову позивач заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки заперечує справжність свого підпису на договорі поруки. На вирішення експерта поставити питання: чи було підписано договір поруки № 471/1 від 07 грудня 2007 року [PERSON] власноруч або іншою особою ? Виконання експертизи просив доручити Миколаївському відділенню ОНДІСЕ . В обгрунтування позову посилався на те, що з боржником [PERSON] , взагалі не знайомий,а про існування цього довогору поруки дізнався лише з матеріалів виконавчого провадження в 2019 році. В листопаді 2019 року представником відповідача надано відзив на позов, в якому заперечують проти позовних вимог з тих підстав, що на час звернення до суду з цим позовом зобов`язання [PERSON] перед Банком випливають вже не з оспорюваного договору поруки, а з рішення суду, яке набуло законної сили. В травні 2025 року представником відповідача надані додаткові письмові пояснення по суті спору, в яких посилається на обрання позивачем невірно обраного способу захисту порушеного права. Справа перебувала в провадженні іншого складу суду . Ухвалою судді Гуденко О.А. від 10.02.2021 року прийнято до провадження вказану справу та призначено підготовче судове засідання у справі . Ухвалою суду від 27.05.2021 року про забезпечення доказів клопотання представника позивача - адвокатки Дорошенко А.П про витребування доказів - задоволено. \~ \~ \~ \~Витребувано у ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Миколаївського обласного управління АТ "Ощадбанк" оригінал договору № 471/1 від 07.12.07 р. для проведення судово-почеркознавчої експертизи Ухвалою суду від 24 червня 2022 року позивачу було роз`яснено, що вимоги ухвали суду від 27.05.2021 року про забезпечення доказів, відповідно до якої судом витребувано у АТ «Ощадбанк» оригінал оспорюваного договору поруки для проведення почеркознавчої експертизи за клопотанням позивача виконані відповідачем в повному обсязі, відповідні документи надійшли на адресу суду 31 січня 2022 року. Отже, без особистої участі позиваач в судовому засіданні неможливо вирішити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з урахуванням необхідності відібрання експериментальних зразків підпису позивача та надання ним вільних зразків підпису - відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень. Ухвалою суду від 23.06.2022 року підготовче судове засідання з розгляду цивільної справи № 468/4267/19 відкладено на 08 листопада 2022 року. Ухвалою суду від 08.11.2022 року закрито підготовче провадження у справі . Ухвалою суду від 06 червня 2023 року клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи задоволено. Ухвалою суду від 18.08.2023 року поновлено провадження у справі в зв`язку з надходженням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів. Ухвалою суду від 28 листопада 2023 року року зупинено провадження, у зв`язку з призначенням судової експертизи. справу для проведення ескпертизи направлено експертам Київський науково-дослідний інститут судових експертиз МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ УКРАЇНИ 10.01.2024 року на адресу суду надійшло клопотання експерта щодо надання додаткових матеріалів для можливості проведення експертизи. Ухвалою суду від \~11.01.2024 року\~ поновлено провадження у справі . 03.04.2024 від Київського НДІ судових експертиз МЮ України надійшов лист вих. № 5920/22501-4-23/32 від 26.03.2024 до Центрального районного суду м. Миколаєва про залишення ухвали суду без виконання у зв`язку із невиконанням клопотання експерта. Ухвалою суду від 30 квітня 2024 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено наступне запитання: Чи було підписано договір поруки № 471/1 від 07 грудня 2007 року [PERSON] власноруч або іншою особою ? Проведення експертизи доручено експертам Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.04.2024 року зупинено провадження, у зв`язку з призначенням судової експертизи. 16 липня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням судово-почеркознавчої експертизи по справі №490/4267/19. Ухвалою суду від \~23.07.2024 поновлено провадження у справі та призначено \~судове засідання у справі на 14.10.2024 року на 15:30 год. Ухвалою суду від 14 жовтня 2024 року задволено клопотання представника позивача адвокатки Зеленської А. про долучення до матеріалів справи відповіді на клоптання ексрперта вих. 2-3555 від 01.07.2024 року про надання додаткових зразків з доданими документами на 13 арк. Зупинено провадження по справі [PERSON] , до ПАТ "Державний Ощадний банк України" в особі філії - Миколаївське обласне управління АТ "Ощадбанк" про захист прав споживачів та визнання договору поруки недійсним - на час проведення судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою суду від 30 квітня 2024 року. 11 березня 2025 року на адресу суду надійшов висновок експерта №24-6725 судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами справи №490/4267/19. Ухвалою суду\~від 13\~березня 2025\~року поновлено\~провадження у справі за позовом [PERSON] до Публічне акціонерне товариство "Державний Ощадний банк України" в особі філії - Миколаївське обласне управління АТ "Ощадбанк" про захист прав споживачів та визнання договору поруки недійсним. Призначено\~судове засідання у справі на 13.05.2025 року . В судові засідання, призначені на 13 травня 2015 року та на 13 червня 2025 року представник позивача адвокат Зеленська А. не з`явилася, надавала суду клопотання про відкладення розгляду справи. Після ознайомлення з матеріалами справи та висновком експерта представником відповідача надані додаткові письмові пояснення по суті справи , в яких просила відмовити в задоволенні позову з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права з посиланням на практику Верховного Суду. В судове засідання, призначене на 10.09.2025 року представник позивача не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без участі позивача, просила задовольнити заявлені нею клопотання. Так, заявила клопотання про повернення справи до стадії підготовчого провадження та одночасно подала заяву про заміну предмета позову. Також подала заяву про зміну предмета позову , в якій просить визнання договору поруки № 471/1 від 07.12.2007 року нікчемним та стянути з відповідача судові витрати. В обгрунтування зміни предмету позову посилалася на те, що висновком експертизи підтверджено що позивач не підписував власносруч вказаний Договір поруки.Як правову підставу позову зазначає ст. 202,203,206,207,208,215, 216 ЦК України. Ухвалою суду від 10 вересня 2025 року у задоволенні клопотання представника позивача Звонцова Ігоря Вікторовича про повернення до стадії підготовчого провадження та прийняття заяви про зміну предмета позову - відмовлено. Продовжено судовий розгляд справи за первісним позовом.Відкладено судове засідання по справі на 24 жовтня 2025 року на 14.00 годин. В судове засідання представник позивча адвокат Зеленська А. надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила про задволення позову. Представник відповідача адвокат Гофман О.Є. надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила про відмову у задоволення позову. В минулих судових засіданнях позивач [PERSON] , підтримав позовні вимоги, суду пояснив, що ніколи не підписував оспорюваного договору поруки та навіть не знав про його існування до тих пір, поки з нього не почали стягувати кошти на підставі рішення суду, про яке він також не знав та не отримував. Позичальник за договором [PERSON] була знайома чи подруга вчителя танців його дітей, отже мала копії паспортів батьків, якими і скорситалася для оформлення численних догворів поруки без присутності осіб, що було б неможливо без сприяння працівників Банку. Отже він не має нести зобов`язання за договором, якого ніколи не укладав. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали спави, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що 07 грудня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 471, відповідно умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 20 000 грн. З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника , 07.12.2007 року було підписано представником банку та поручителем, яким зазначено особу [PERSON] , договір поруки № 471/1. Заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 19.10.2011 року у справі № 2-7-10066/2009 задволено позов прокурора Центрального району м.Миколаєва в інтересах держави в особі ВАТ «Державний ощадний Банк України» та на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» ( правонаступником якого є АТ «Ощадбанк» )стягнуто в солдіарному порядку з [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] заборгованість за кредитним догвором № 471 від 07.12.2007 року, забезпеченого договром поруки № 471/1 в загальному розмірі 19 493 грн 07 коп. На час звернення з цим позовом до суду вказане рішення є чинним, набрало законної сили. Як підтверджується матеріалами справи, рішення суду було звернуто до примусового виконання 01.03.2019 року за виконавчим листом № 2-7-10066/09 , виданим Центарльним районним судом м. Миколаєва 12.01.2010 року Згідно висновку експерта № 24-6725 від 27 лютого 2025 року судової почеркознавчої експертизи , Договір поруки № 471/1 від 07 грудня 2007 року підписаний не власноруч [PERSON] , а підписаний іншої особою. За змістом статей\~76,\~102 ЦПК України\~висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину. За такого, суд вважає встановленим , що вказаний договір поруки № 471/1 від 07.12.2007 року є неукладеним. Аналогічні висновки відповідають сталій судовій прктиці Верховного Суду, зокрема викладені у постановах від 11.11.2020 у справі № 761/21897/16-ц, від 25.11.2020 у справі № 727/8771/17,від 05.10.2022 у справі № 759/1692/18 . Відповідно до ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3 , 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (відповідні висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 та від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17). Частинами 1 та 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає наступне: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №\~ 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі\~\~ № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18). Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором, законом, судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням цивільного судочинства, наведеним у ч. ч. 1 ст.2 ЦПК України. Близька за змістом позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80-82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19). Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahalv. theUnitedKingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02)). Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17). \~Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутнім права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора (пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц). Як викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука є недійсною. Так, станом на дату пред`явлення позову про визнання договору поруки недійсним кредитор АТ «Ощадбанк» вже реалізував своє право на стягнення заборгованості за кредитним договором з солідарних боржників, у тому числі з [PERSON] на підставі положень оспорюваного договору поруки. [PERSON] не скористався своїм правом на апеляційне оскарження цього судового рішення. Так,\~ стаття\~ 207 ЦК України \~встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта\~статті 207 ЦК України. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій\~статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої\~статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил\~статей 229-233 ЦК України\~про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у частині першій\~статті 215 ЦК України, так і в\~статтях 229-233 ЦК України\~йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Законодавець за загальним правилом, викладеним у\~статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків). Частиною першою\~статті 628 ЦК України\~визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша\~статті 638 ЦК України). За ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно положень ст. 547 ЦК України, правочин щодо\~забезпечення виконання\~зобов`язання\~вчиняється у\~письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. За ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.Поручитель відповідає\~перед кредитором\~за порушення\~зобов`язання\~боржником. Порукою\~може забезпечуватися\~виконання зобов`язання\~частково або\~у повному\~обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Отже, законодавець імперативно визначає, що правочин стосовно забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. \~ \~ \~ \~ \~ \~За встановленими\~у справі\~обставинами,\~оспорюваний договір\~поруки [PERSON] \~не підписував\~та,\~відповідно,\~волевиявлення щодо\~правочину не\~було,\~істотних умов\~цього договору\~не погоджував. З урахуванням викладеного немає підстав вважати договір поруки № 471/1 від 07.12.2007 року недійсним, оскільки це\~договір поручителем\~і не\~укладався. Як викладено у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 жовтня 2022 року у справі N 227/3760/19-ц (провадження N 14-79цс21) - у випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням\~права у\~такому випадку\~є не\~саме по\~собі існування\~письмового тексту\~правочину,\~волевиявлення позивача\~щодо якого\~не було,\~а вчинення\~конкретних дій,\~які порушують\~право позивача\~. Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується. Суд враховує, що задволення окремої позовної вимоги про визнання вказаного договору поруки , заборгованість за яким вже стягнута рішенням суду з позивача\~на користь\~кредитора, недійсним/неукладеним/ннікчемним жодним чином не призведе до поновлення порушених прав позивача, а потягне за собою необхідність звертатися з новими вимогами до суду, що суперечить і принципу процесуальної економії, і є неефективним способом захисту його права. За такого, суд , врахувавши вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду , приходить до висновку про відмову в позові [PERSON] з підстав обрання позивачем неефективного (неналежного) способу захисту, при цьому вважає за необхідне роз`яснити , що відмова в задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє його права заявити позов в устанволеному законом порядку щодо встановолення відсутності заборгованості за неукладеним правочином. Відповідно положень ст. 141 ЦПК України, судові витарти відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed