Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін у процесуальних заявах по суті. 30.05.2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Самарівської міської ради, треті особи [PERSON] , приватний нотаріус Самарівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рублевський Валерій Костянтинович, в якому просила: - визначити частки у кімнаті [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 1999 року рівними по 1/3 частині кімнати кожному, що складає по 28/150 частин квартири кожному; - визнати частки у кімнаті [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартира від 27 травня 1998 року зареєстрованого в реєстрі за № 2655 рівними по частині кімнати кожному, що складає по 33/150 частин квартири кожному; - визнати за [PERSON] право власності, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на 28/150 частин квартири [ADDRESS] , що належали померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 1999 року; - визнати за [PERSON] , право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на 33/150 частин квартири [ADDRESS] , що належали померлому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 травня 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2655. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що вона [PERSON] (попереднє прізвище [PERSON] ) та [PERSON] , [INFO] , одружились 01 березня 1997 року, актовий запис № 70, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Крім того, від попереднього шлюбу позивач має дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Зараз іі прізвище [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , а також копією паспорту та РНОКПП. 20 січня 1999 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , отримали у власність (спільну сумісну) приміщення квартири спільного заселення, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20 січня 1999 року, зареєстрованим Новомосковським БТІ у реєстровій книзі за № 165-1. Вказана квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». 27 травня 1998 року [PERSON] та [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 травня 1998 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за р. № 2655 та зареєстрованого в БТІ 08 червня 1998 року за р. № 165-1, купили жилу кімнату під номером 2 квартири [ADDRESS] . Вказані кімнати становлять 100 відсотків житлової площі квартири [ADDRESS] , а саме 30,9 кв.м., що підтверджується технічним паспортом від 25 квітня 2023 року. Тобто вся сім`я позивача є єдиними власниками цієї квартири. У лютому місяці 2024 року сім`я позивача звернулися до виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області з заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру, однак в реєстрації їм було відмовлено рішенням від 03 квітня 2024 року за № 72401067, оскільки в свідоцтві про право власності зазначено [PERSON] , а в заяві [PERSON] . Крім того, необхідно було подати письмову заяву співвласників про визначення розміру часток, справжність підписів на якій засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат». [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після чого позивач звернулась до приватного нотаріуса Самарівського районного округу Дніпропетровської області Рублевського В.К. із заявою про прийняття спадщини. 13 вересня 2024 року було заведено спадкову справу № 72973724 (номер у нотаріуса 31/2024) від 13 вересня 2024 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 13 вересня 2024 року за № 78340386. У видачі свідоцтва про право на спадщину сім`ї позивача було відмовлено, оскільки неможливо визначити склад спадкового майна після померлого [PERSON] . Вказане пов`язане з тим, що квартира за адресою: [ADDRESS] перебувала у спільному користуванні кількох сімей (до моменту купівлі кімнати № [NUMBER] у вказаній квартирі), що унеможливлює виділення часток квартири. Згідно розрахунку часток у вказаній квартирі, зроблений експертом [PERSON] 10 жовтня 2024 року розраховано: у кімнаті № 6 становлять 14/25 частин від квартири на трьох співвласників, у кімнаті [ADDRESS] 11/25 частин від квартири на двох співвласників. Враховуючи необхідність визначення спільного знаменника для проведення реєстрації, частини будуть розраховуватись наступним чином: - по 28/150 частин квартир кожному належать [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 1999 року; - по 33/150 частин квартир кожному належить [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартира від 27 травня 1998 року. Таким чином позивач просить визнати право власності на квартиру [ADDRESS] , у розмірі вказаних часток. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 04 червня 2025 року відкрито провадження, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с.31). Ухвалою суду від 16 червня 2025 року витребувано копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.32). Позивач в судове засідання не з`явилася надала суду заяву, в якій вона просить здійснити розгляд даної справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила задовольни їх в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився та не повідомив про причини своєї неявки, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи у його відсутності чи відзиву на позов суду не подав. Треті особи - [PERSON] та приватний нотаріус Самарівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рублевський В.К. в судове засідання повторно не з`явилися та не повідомили про причини своєї неявки, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяви про розгляд справи у їх відсутність не подавали. Крім того, оскільки інформація про судові засідання, яка розміщена на веб-порталі «Судова влада України», є відкритою, то суд вважає, що сторони є належним чином повідомлені про судовий розгляд. Відповідно до ч. 4 ст.\~223\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст.280\~ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач надала згоду на такий порядок розгляду справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд встановив таке: Правовий режим спільної власності визначається нормами Цивільного кодексу\~України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною власністю здійснюється за згодою всіх її власників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Згідно з ч. 1 ст.\~317\~ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319\~ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно зі ст.\~356\~ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Співвласникам, як і кожному окремому власнику речі, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох і більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися, розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неоохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1258 ЦК України, 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 328 Цивільного кодексу України\~встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ст.ст.25,30,346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає, тому, відповідно\~ст.16 ЦК України, він обрав правильний спосіб захисту свого порушеного права. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] (попереднє прізвище [PERSON] ) та [PERSON] , [INFO] , одружились 01 березня 1997 року, актовий запис № 70, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с. 12). Крім того, від попереднього шлюбу позивач має дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 13). Зараз іі прізвище [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , а також копією паспорту та РНОКПП (а.с. 11.14). 20 січня 1999 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , отримали у власність (спільну сумісну) приміщення квартири спільного заселення, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20 січня 1999 року, зареєстрованим Новомосковським БТІ у реєстровій книзі за № 165-1. Вказана квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 15-16). 27 травня 1998 року [PERSON] та [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 травня 1998 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за р. № 2655 та зареєстрованого в БТІ 08 червня 1998 року за р. № 165-1, купили жилу кімнату під номером 2 квартири [ADDRESS] (а.с. 16а). Вказані кімнати становлять 100 відсотків житлової площі квартири [ADDRESS] , а саме 30,9 кв.м., що підтверджується технічним паспортом від 25 квітня 2023 року. Тобто вся сім`я позивача є єдиними власниками цієї квартири (а.с. 18-19). У лютому місяці 2024 року сім`я позивача звернулися до виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області з заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру, однак в реєстрації їм було відмовлено рішенням від 03 квітня 2024 року за № 72401067, оскільки в свідоцтві про право власності зазначено [PERSON] , а в заяві [PERSON] . Крім того, необхідно було подати письмову заяву співвласників про визначення розміру часток, справжність підписів на якій засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат» (а.с. 21). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 22). Після чого позивач звернулась до приватного нотаріуса Самарівського районного округу Дніпропетровської області Рублевського В.К. із заявою про прийняття спадщини. 13 вересня 2024 року було заведено спадкову справу № 72973724 (номер у нотаріуса 31/2024) від 13 вересня 2024 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 13 вересня 2024 року за № 78340386 (а.с. 23). У видачі свідоцтва про право на спадщину сім`ї позивача було відмовлено, оскільки неможливо визначити склад спадкового майна після померлого [PERSON] , згідно постанови від 13 січня 2025 року за № 8/01-16 (а.с. 24). Згідно розрахунку часток у вказаній квартирі, що був зроблений експертом Швець О.О. 10 жовтня 2024 року розраховано: у кімнаті № 6 становлять 14/25 частин від квартири на трьох співвласників, у кімнаті [ADDRESS] 11/25 частин від квартири на двох співвласників (а.с. 25). Враховуючи необхідність визначення спільного знаменника для проведення реєстрації, частини будуть розраховуватись наступним чином: - по 28/150 частин квартир кожному належать [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 1999 року; - по 33/150 частин квартир кожному належить [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартира від 27 травня 1998 року. З експертного дослідження слідує, що в результаті виділення позивачам часток в натурі, частка третьої особи в праві власності не зменшується та не змінюється порядок користування нею. Право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, належить співвласнику, відповідно до вимог ч.1\~ст. 370 ЦК України. У відповідності до ч. 2 ст.\~370\~та ч.2 ст.\~372 ЦК України, у разі виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором. Наявність іншого договору щодо спірного майна не встановлено, підстав для зменшення або збільшення частки кожного співвласника також не знайдено. При цьому, суду в достатній мірі наведено необхідність визначення часток саме в судовому порядку, оскільки один зі співвласників помер. Згідно з п. 1 ч. 2 ст.16\~ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. За таких обставини, суд вважає, що позов слід задовольнити, визначити частки згідно позовних вимог у спільній сумісній власності та визнати права власності в порядку спадкування за законом. Судові витрати слід розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного, відповідно ст.ст.4, 12,\~13,\~76-83,\~141,\~223,\~247,\~259,\~263, 264, 265, 280-285 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved