Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

Представник позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» Канак М.С., яка діє на підставі довіреності від 05.12.2024р., звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором №101718033 від 13.05.2023 року в розмірі 34 630 грн. та за кредитним договором №72379281 від 10.12.2022р. в розмірі 40\~000 грн., а всього 74\~630 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 10.12.2022р. між що між ТзОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачкою [PERSON] було укладено електронний договір позики №72379281, на підставі якого відповідачці була надана позика в сумі 10\~000 грн. Внаслідок порушення відповідачкою умов повернення кредитних коштів за нею утворилась заборгованість в розмірі 40 000 грн., з яких 10\~000 грн. основа сума боргу, 30 000 грн. заборгованість за відсотками. На підставі договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021р. право вимоги до відповідачки за таким договором позики від 10.12.2022р. перейшло до позивача на загальну суму 40\~000 грн. Окрім того, 13.05.2023р. між ТзОВ «Мілоан» та відповідачкою [PERSON] був укладений кредитний договір №101718033, на підставі якого відповідачка отримала кредитні кошти в розмірі 10\~000 грн. 27.10.2023р. між ТзОВ «Мілоан» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений договір факторингу №27102023/1, відповідно до якого до ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором №101718033 від 13.05.2023р. на загальну суму 34\~630 грн., з яких: 8\~000грн. заборгованість за основною сумою боргу; 25\~630 грн. заборгованість за відсотками; 1\~000грн. заборгованість за комісією. Оскільки відповідачка не виконала своїх грошових зобов`язань з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідачка частково заперечила проти позову, посилаючись на те, що позивач не довів належними та допустимими доказами як самого факту набуття ним, як новим кредитором, права вимоги кредитної заборгованості, так і виникнення у відповідача обов`язку з її сплати саме у заявленому розмірі. Заперечуючи проти позову відповідачка зазначила, що лише за кредитним договором №101718033 від 13.05.2023р. вона визнає наявність в неї заборгованості в розмірі 26\~430грн. (тіло кредиту 8\~000 грн.; проценти 18\~430 грн.), а тому і визнає позовні вимоги в цій частині. Натомість всі інші вимоги вважає необґрунтованими та неправомірними, а тому вони не підлягають задоволенню. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.06.2025р. цивільну справу №712/7065/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості передано для розгляду за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси. 24.06.2025р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 07.10.2025 від представника відповідачки адвокат Руднічук Д.В., який діє на підставі ордеру серії СА №1120943 від 07.10.2025, надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування позиції відповідачки щодо позовних вимог. Заперечуючи проти позовних вимог, які ґрунтуються на положеннях договору №101718033 від 13.05.2023р., відповідачка посилається на наступні обставини: 1) нарахування процентів за договором №101718033 від 13.05.2023р. здійснено за період з 22.06.2023р. по 25.09.2023р., тоді як строк кредитування за таким договором спливає 26.08.2023р., а відтак нарахування процентів здійснено поза межами строку кредитування; 2) заявлена позивачем до стягнення комісія в розмірі 1\~000 грн. за договором №101718033 від 13.05.2023р. не підлягає стягненню з відповідачки, оскільки умови договору кредиту щодо обов`язку позичальника сплачувати за надання кредиту одноразової комісії є нікчемними у відповідності до ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування»; 3) неналежне підтвердження позивачем факту набуття права вимоги. Заперечуючи проти заявлених вимог про стягнення заборгованості за договором позики №72379281 від 10.12.2022р., відповідачка посилалась на те, що за умовами такого договору загальна вартість кредиту складала 12\~250 грн., що була сплачена відповідачкою у повному обсязі та підтверджено наданим розрахунком, де вказано оплачену боржником суму за користування позикою в розмірі 13\~200 грн., а відтак відповідачка не має ніяких непогашених зобов`язань за таким договором. Додатково у відзиві зауважується про недоведеність позивачем належними та допустимим доказами набуття ним права вимоги за таким договором позики на підставі договору факторингу №14/06/2021 від 14.06.2021р. При цьому, у відзиві вказується, що оскільки на момент укладення договору факторингу у 2021 році договору позики взагалі не існувало, бо він був укладений лише у 2022 році, то право вимоги не могло бути переданим через невизначеність його обсягу та змісту. В судове засідання сторони не з`явилися і про причини неявки не повідомили, проте від представників сторін надійшли заяви про розгляд справи без їх участі з врахуванням їх позицій, викладених у заявах по суті справи. 17.10.2025р. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 13.05.2023р. між ТОВ «Мілоан» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) був укладений в електронній формі договір про споживчий кредит №101718033 (далі Договір №101718033), відповідно до якого відповідачка отримала кредит в розмірі 10\~000 грн. строком на 105 днів (15 днів пільгового періоду та 90 днів поточного періоду), який зобов`язувалась повернути та сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у строк, який визначений датою 28.05.2023р. (день завершення пільгового періоду), але не пізніше 26.08.2023р. (останній день строку кредитування) /а.с. 9-14/. Умовами Договору №101718033 передбачено, що кредит надається зі сплатою відсотків в розмірі 1,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду (п. 1.5.2 Договору) та 3% - протягом поточного періоду (п. 1.5.3 Договору), а також сплатою одноразової комісії в розмірі 1\~000 грн. за видачу кредиту (п. 1.5.1 Договору). Відповідно до п. 2.1 Договору №101718033 кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням картки [NUMBER] *65. Додатком №1 до Договору кредиту передбачений графік платежів /а.с. 14/, а Додаток №2 має інформацію паспорту споживчого кредиту /а.с. 15/. На виконання умов Договору №101718033 ТОВ «Мілоан» 13.05.2023р. здійснило надання кредитних коштів в сумі 10\~000 грн. шляхом банківського переказу грошових коштів на ім`я відповідачки на банківську картку № [NUMBER] , що підтверджується відповідним платіжним дорученням №64648684 від 13.05.2023р. /а.с. 16/. Відповідно до розрахунку, складеного ТОВ «Мілоан», станом на 25.09.2023р. розмір заборгованості позичальника за Договором №101718033 складав 34\~630 грн. і складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту 8\~000 грн., заборгованість по комісії за оформлення кредиту 1 000 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом, що нараховувались за період з 14.05.2023р. по 25.09.2023р. 25\~630 грн. /а.с. 23-24/. 27.10.2023р. між ТОВ «Мілоан» (клієнт) та ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) укладено договір факторингу №27102023/1, за умовами якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло шляхом купівлі належні ТОВ «Мілоан» права грошової вимоги до боржників, що визначені в реєстрах боржників (п. 1.1 договору), в тому числі і права кредитора за Договором №101718033 /а.с. 18-21/. Згідно витягу з реєстру боржників №2 від 27.10.2023р. до позивача перейшло право вимоги за Договором №101718033 в розмірі суми заборгованості 34\~630 грн. (заборгованість за тілом кредиту 8\~000грн., заборгованість по комісії за оформлення кредиту 1\~000 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 25\~630 грн. /а.с. 22/. 10.12.2022р. між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) був укладений в електронній формі договір позики №72379281 (далі Договір №72379281) /а.с. 32-34/. Згідно умов вищевказаного договору кредитор зобов`язувався надати позичальнику позику в розмірі 10\~000 грн. строком на 30 днів на умовах її повернення зі сплатою відсотків в розмірі 2,5% за кожен день користування позикою (базова процентна ставка). Відповідно до п. 2.3, 5.2 договору передбачено можливість застосування зниженої денної процентної ставки в розмірі 0,75% в порядку, передбаченому Офіційними правилами програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Пунктами 5.1, 5.2 Договору №72379281 передбачено, що до моменту його підписання позичальник ознайомився з повною інформацією щодо позикодавця та його послуг, а також з Правилами надання грошових коштів у позику, що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/. Відповідно до Додатку № 1 до Договору №72379281 відповідачці був наданий Графік обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Аналіз змісту такого графіку свідчить, що в ньому наведені розрахунки на умовах застосування денної процентної ставки в розмірі 0,75% за період кредитування з 10.12.2022р. по 09.01.2023р. і таким графіком передбачено, що 09.01.2023р. позичальник має сплатити кредиторові суму коштів 12\~250 грн., з яких 10\~000 грн. тіло кредиту, 2\~250 грн. проценти /а.с. 34/. Відповідно до розрахунку, складеного ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», станом на 22.11.2023р. розмір заборгованості позичальника за Договором №72379281 складає 40\~000 грн. (10\~000 грн. заборгованість за сумою позики; 30\~000 грн. заборгованість за процентами за користування позикою, що нараховувались за період з 10.12.2022р. по 02.10.2023р.) /а.с. 41-47/. 14.06.2021р. між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (клієнт) та ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) був укладений Договір факторингу №14/06/21 згідно умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (позики), плату за позикою (плату за процентною ставкою), процент за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» /а.с. 35-36/. 22.11.2023р. між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» була укладена додаткова угода №13 до Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021р., якою сторони погодили суму прав вимоги, що відступаються згідно реєстру боржників №12 від 22.11.2023р., та ціну продажу таких вимог /а.с. 38/. Того ж дня, 22.11.2023р., сторони договору факторингу склали акт прийому-передачі реєстру боржників №12 від 22.11.2023р., відповідно до якого позивач прийняв реєстр боржників №12 і набув право грошової вимоги до боржників, в тому числі і до [PERSON] за Договором №72379281 в розмірі заборгованості у сумі 40\~000 грн., з яких 10\~000 грн. - заборгованість за основним боргом та 30\~000 грн. - заборгованість за відсотками /а.с. 39-40/. Сторони визнають ту обставину, що відповідачка не здійснювала ніяких платежів на виконання зобов`язань позичальника за Договорами №101718033 та №72379281 після відступлення первісними кредиторами свого права вимоги на користь позивача. Оскільки до теперішнього часу відповідачка не визнає та не виконує грошових вимог кредитора за такими договорами в добровільному порядку, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір, який виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України №1734-VIII від 15.11.2016р. «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734) та умовами Договорів №101718033 та №72379281. При цьому згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). В цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті аргументів сторін, якими вони обґрунтовують свою процесуальну позицію. При наданні оцінки обставинам спірних правовідносин, які не визнаються сторонами, то суд зважує на такі обставини з врахуванням обсягу доказів, які були надані учасниками справи під час судового провадження. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позовні вимоги обумовлені порушенням відповідачкою своїх зобов`язань за кредитними договорами, що були укладені нею з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та з ТОВ «Мілоан», і на підставі яких вона отримала кредитні кошти. Факт укладання таких договорів та отримання відповідачкою відповідних кредитних коштів від первісних кредиторів не заперечується. Заперечуючи проти позовних вимог відповідачка, зокрема, посилалась на необґрунтованість розрахунків суми заборгованості, посилаючись на те, що кредитором здійснювались нарахування, які не відповідають умовам кредитування, погодженим сторонами у відповідних договорах. Щодо умов Договору №101718033. У розділі «Терміни та визначення» Договору №101718033 визначено: - строк, на який надається кредит (строк кредитування) це визначений п. 1.3 Договору період часу, протягом якого позичальник може правомірно користуватись кредитом, що складається з пільгового і поточного періодів; - пільговий період строк, що настає з дати видачі кредиту, згідно п. 1.3 та завершується у визначені п. 1.3.1 Договору дату (рекомендовану дату платежу). Під час дії пільгового періоду, проценти за користування кредитом можуть, якщо це передбачено умовами договору, нараховуватись за зниженою відсотковою ставкою. З дати завершення пільгового періоду строк виконання зобов`язання позичальником вважається таким, що настав і триває протягом поточного періоду; - поточний період строк, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчу\\закінчується у визначену п. 1.3.2 Договору дату (дату остаточного погашення заборгованості). Протягом дії цього періоду проценти за користування кредитом нараховуються за стандартною ставкою. З завершенням поточного періоду спливає строк кредитування за Договором; - пролонгація продовження, а у випадку спливу поновлення пільгового періоду та збільшення загального строку кредитування, внаслідок вчинення позичальником дій, передбачених п. 2.3 цього Договору. Пунктом 2.3.1 Договору передбачено, що позичальник має право неодноразово продовжувати та/або поновлювати пільговий період та збільшувати строк кредитування на таких саме умовах, за умови, що кредитодавцем надано така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил. Для продовження поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування позичальник має вчинити дії, передбачені п. 2.3 Договору та розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певні частку заборгованості по кредиту (якщо передбачено). Для продовження/поновлення пільгового періоду на 15 днів визначено розмір комісії за управління та обслуговування кредиту за ставкою 10% від суми наданого кредиту. Абзацом першим пункту 2.3.2 Договору передбачено, що після вибору умов пролонгації або поновлення пільгового періоду, позичальник має направити кредитодавцю електронне звернення/повідомлення із застосуванням одноразового ідентифікатора, який надсилається кредитодавцем до особистого кабінету позичальника або в смс-повідомленні та здійснити платіж, передбачений п. 2.3 Договору. Після здійснення позичальником зазначеного платежу, умови кредитного договору, що стосуються строку кредитування, зокрема тривалість пільгового періоду , дата завершення пільгового періоду, дата остаточного погашення, строк кредитування змінюються пропорційно строку пролонгації. Нові дати разом з актуальними даними щодо заборгованості відображаються кредитодавцем в оновленому графіку платежів і розміщуються кредитодавцем в особистому кабінету позичальника. Згідно з а. 2 п. 2.3.2 Договору виконання позичальником лише частини дій передбачених а. 1 п. 2.3.2 Договору не призводить до пролонгації. Тлумачення відповідних умов договору свідчить, що для пролонгації строку кредитування необхідно вчинення активних дій з боку позичальника, зокрема, електронне звернення на адресу кредитодавця та здійснення платежу для оплати комісії за управління та обслуговування кредиту та певної частки заборгованості по кредиту. Аналіз змісту наданого позивачем розрахунку щоденних нарахувань та погашень по Договору №101718033 свідчить, що загальний розмір заборгованості позичальника обчислений з урахуванням того, що пільговий період двічі продовжувався на 15 днів внаслідок здійснення позичальником платежів по кредиту 25.05.2023р. та 12.06.2023р. в розмірі по 3 000 грн., тобто мало місце два випадки пролонгації строку кредитування, внаслідок чого кредитором нараховувались проценти за період з 13.05.2023р. по 27.06.2023р. (45 днів) за процентною ставкою пільгового періоду (1,5%), а за період з 28.06.2023р. по 25.09.2023р. (90 днів) за процентною ставкою поточного періоду (3%). Натомість відповідачка у відзиві заперечила обґрунтованість відповідних нарахувань, посилаючись на те, що строк кредитування спливає 26.08.2023р., а отже відповідачка заперечує факт пролонгації нею пільгового періоду кредитування. У свою чергу позивачем всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано суду доказів того, що відповідачка зверталась до кредитора за Договором №101718033 зі зверненням щодо пролонгації пільгового періоду, як то передбачено а. 1 п. 2.3.2 Договору, а сам факт здійснення відповідачкою 25.05.2023р. та 12.06.2023р. платежів по 3 000 грн. не є достатньою підставою для відповідної пролонгації в контексті положень а. 2 п. 2.3.2 Договору. При цьому, суд бере до уваги, що положеннями Договору №101718033 не передбачено окремих платіжних реквізитів для здійснення позичальником різних видів платежів по кредиту (комісія за обслуговування кредиту; тіло кредиту; проценти за користування кредитом), а відтак слід виснувати, що кредитор самостійно здійснює розподіл сплачених позичальником коштів за різними видами платежів по кредиту, внаслідок чого врахування кредитором певної частини таких коштів, як платежу в якості оплати саме комісії за управління та обслуговування кредиту для пролонгації строку кредитування (що відображено у розрахунку заборгованості), саме по собі також не є достатньою підставою підтвердження здійснення пролонгації строку кредитування позичальником. Таким чином, судом не встановлено обставин, які б свідчили про обґрунтованість дій кредитора за Договором №101718033 щодо продовження пільгового періоду та продовження у зв`язку з цим строку кредитування, а відтак необґрунтованими є позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки заборгованості за процентами, що нараховані з 27.08.2023р. по 25.09.2023р., тобто за 30 днів в сумі 7 200 грн. За таких обставин, загальний обсяг заборгованості відповідачки за процентами за користування кредитом за Договором №101718033, який є предметом позовних вимог, підлягає зменшенню на 7 200 грн., а відтак обґрунтованими і правомірним є вимоги про стягнення процентів в сумі 18\~430 грн. (25\~630 грн. 7\~200 грн.). Стосовно доводів сторони відповідача про нікчемність умов Договору №101718033, якими передбачено право кредитодавця на нарахування комісії за надання кредиту, то суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону №1734 до загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом №1734 безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісії, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Пунктом 1.5.1 Договору №101718033 сторони визначили, що за надання кредиту позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю одноразову комісію у розмірі 10% від суми кредиту, тобто у розмірі 1 000 грн. Умовами договору передбачено, що «комісія за надання кредиту» це одноразова винагорода, що сплачується позичальником за підготовку, організацію та надання кредитодавцем фінансової послуги (кредиту). Аналіз змісту відповідних положень договору, що передбачена таким договором комісія за надання кредиту не суперечить положенням ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону №1734, а її нарахування обумовлено домовленістю між сторонами договору про оплату послуг кредитодавця, якими супроводжується процедура кредитування позичальника. Отже доводи відповідача про нікчемність умов Договору №101718033, якими передбачено обов`язок позичальника з оплати комісій кредиторові є також необґрунтованими. При цьому судом не приймаються аргументи відповідача про необхідність застосування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13.07.2022р. у справі №496/3134/19 та від 06.11.2023р. у справі №204/224/21. В цьому контексті слід зауважити, що обов`язковою умовою для застосування певного правового висновку Верховного Суду є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка є предметом судового розгляду. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів. При цьому встановлені судом фактичні обставини у кожній справі можуть бути різними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021р. у справі №233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. У справі №496/3134/19 Великою Палатою Верховного Суду вирішувалось питання щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості (щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості) за кредитним договором, в якому кредитором виступає банк. Предметом судової оцінки Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №204/224/21 була передбачена кредитним договорам умова про необхідність щомісячного внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням. При цьому в кредитному договорі не було зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). В той же час предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги про стягнення одноразової комісії за надання кредиту (плата за послугу з надання кредиту), який надається не банком, а іншою фінансовою установою. Отже, правовідносини у справі, що розглядається, та у справах №496/3134/19 та №204/224/21, на які посилається відповідач, не є подібними, враховуючи відмінні зміст спірних правовідносин, суб`єктний склад та їх правове регулювання. За таких обставин суд доходить висновку, що розмір заборгованості відповідачки за Договором №101718033 натепер складає 27\~430 грн. і складається з наступних сум: 8 000 грн. тіло кредиту, 1\~000 грн. комісія за надання кредиту, 18\~430 грн. проценти за користування кредитом за період до 26.08.2023р. Щодо Договору №72379281. В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача тіло кредиту та проценти за користування кредитними коштами, що фактично нараховані та обчислені за період з 10.12.2022р. по 02.10.2023р. В той же час, суд бере до уваги, що за змістом умов Договору №72379281 сторони узгодили, що строк позики (строк договору) складає 30 днів, дата повернення позики 09.01.2023р., базова процентна ставка 2,5%, знижена процентна ставка 0,75%, процентна ставка за понадстрокове користування позикою 2,7%. Пунктом 6 Договору передбачений порядок продовження строку користування позикою (пролонгація), відповідно до якого продовження строку користування позикою здійснюється за зверненням позичальника в електронній формі через особистий кабінет позичальника шляхом укладання додаткової угоди, що підписується із застосуванням одноразового ідентифікатора кожного разу під час реалізації позичальником такого права. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано суду належних доказів щодо прологації строку дії Договору №72379281. Не надано сторонами суду й будь-яких доказів, які визначають порядок застосування зниженої процентної ставки по кредитному договору, оскільки суду не надано примірника офіційних правил програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Враховуючи, що відповідачкою було отримано кредит в розмірі 10\~000 грн. строком на 30 днів зі сплатою процентів за користування кредитом за базовою денною процентною ставкою 2,5%, то максимальний сукупний розмір процентів за правомірне користування позикою за таким договором складає 7\~500 грн. (10\~000 грн. * 2,5% * 30 днів). Таким чином позовні вимоги про стягнення процентів, що обчислені понад строк дії Договору №72379281 і перевищують максимальний сукупний розмір процентів за правомірне користування позикою, по своїй суті є процентами, що нараховані у зв`язку з простроченням відповідачем виконання його грошового зобов`язання, а відтак є процентами, передбаченими ч. 2 ст. 625 ЦК, тобто мірою відповідальності за прострочення відповідачем виконання його боргових зобов`язань, що нарахована за період прострочення з 10.01.2023р. по 02.10.2023р. Разом з тим, загальновідомим є та обставина, що з 24.02.2022р. й дотепер час території України діє режим воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який введений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX. Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» було доповнено розділ «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК пунктом 18 наступного змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Прийняття такої законодавчої зміни обумовлено складністю фінансово-економічної ситуації в Україні, що зумовлена військовою агресією. Відповідне регулювання цивільних правовідносин має тимчасовий характер і узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК, яка передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже введене законодавче обмеження прав кредитора на отримання штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання боржника під час дії режиму воєнного стану направлене на забезпечення реалізації засад справедливості, добросовісності і розумності у цивільних правовідносинах. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сума позики за Договором №72379281 разом з процентами за користування позикою мали бути повернуті 09.01.2023р., а відтак порушення відповідачкою грошових зобов`язань перед позивачем почалося з 10.01.2023р., тобто після введення режиму воєнного стану на території України. За таких обставин покладання на відповідачку обов`язку зі сплати позивачу додаткових нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суперечить діючому тимчасовому правовому регулюванню цивільних правовідносин та засадам справедливості і розумності, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача таких компенсаційних санкцій (проценти за понадстрокове користування позикою) не підлягають задоволенню. Аналіз змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості за Договором №72379281 свідчить, що загалом за період часу з 07.01.2023р. по 04.06.2023р. відповідачкою було сплачено на користь первісного кредитора на погашення кредитної заборгованості суму коштів в загальному розмірі 13\~200 грн. (7 платежів). При цьому всі такі платежі вчинені поза межами строку кредитування, окрім першого 07.01.2023р. на суму 2\~100 грн., що вочевидь свідчить про недотримання позичальником свого зобов`язання щодо вчасного повернення кредиту та процентів, а відтак кредитор має право вимагати від відповідачки виконання її кредитних зобов`язань в обсязі 17\~500 грн. (10\~000 грн. тіло кредиту, 7\~500 грн. проценти за користування кредитом). В той же час відповідачкою сплачено первісному кредитору 13\~200 грн., тобто залишок кредитної заборгованості складає 4\~300 грн. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як підставу своїх вимог та заперечень, і підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, та достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також, враховуючи, що відповідачка отримала кредитні кошти за Договорами №101718033 та №72379281 та користувалася ними, однак свої зобов`язання за таким договором належним чином та у визначені сторонами строки в повному обсязі не виконала, порушивши умови договору, у зв`язку з чим має прострочену заборгованість за Договором №101718033 в розмірі 27\~430 грн. (8\~000 грн. тіло кредиту; 1\~000 грн. комісія; 18\~430 грн. проценти за користування кредитом) та за Договором №72379281 в розмірі 4\~300 грн. (залишок за тілом кредиту). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. 1078 ЦК предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Договорами №101718033 та №72379281, обумовлено дійсністю договору факторингу №27102023/1 від 27.10.2023р., укладеного позивачем з ТОВ «Мілоан», та договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021р., укладеного позивачем з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Факт набуття позивачем права вимоги на підставі таких договорів факторингу підтверджується наданими суду копіями таких договорів, актами прийому-передачі вимог та витягами з реєстру боржників, а відтак доводи відповідача про відсутність доказів набуття позивачем права вимоги до відповідача за відповідним договором є необґрунтованими. Суд відхиляє доводи відповідача щодо неправомірності відступлення права вимоги на підставі договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021р. від первісного кредитора до позивача, як неприйнятні. В цьому контексті слід звернути увагу, що цивільні правовідносини регулюються на засадах свободи договору. Статтею 6 ЦК передбачено: 1) сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; 2) сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; 3) сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; 4) сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. За своєю правовою природою договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги. За своєю своїми характеристиками договір факторингу може бути реальним або консенсуальним. Реальність такого договору обумовлюється тим, що він вважається укладеним з моменту передачі фактором грошових коштів в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату. Отже дата підписання сторонами договору факторингу, як дія що свідчить про досягнення сторонами згоди щодо договірних умов, та дата переходу права вимоги, як результат узгодження ціни договору та оплата такої ціни, можуть не збігатися. За змістом п. 1.1, 3.1 договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021р. за таким договором Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права грошової вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Загальна сума прав вимоги, що відступається за відповідним реєстром боржників, ціна продажу та одинична ціна визначаються в додаткових угодах до цього договору окремо для кожного реєстру боржників і вказується в таких реєстрах боржників. Право вимоги до відповідачки за Договором №72379281 передавалось позивачу від первісного кредитора на підставі додаткової угоди №13 від 22.11.2023р. до договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021р. і було відступлене за Реєстром боржників №12 від 22.11.2023р. На момент укладення такого реєстру та здійснення фактичного відступлення прав кредитора, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» вже належало право вимоги за кредитним договором №72379281, оскільки відповідне право вимоги виникло 09.01.2023р. (термін повернення відповідачкою позики з процентами). Отже, з матеріалів справи вбачається, що договір факторингу №14/06/21 від 14.06.2021р. укладений у відповідності до вимог закону, містить всі істотні умови, а при його укладенні не було порушено норм ЦК, які регулюють дані правовідносини. Сам факт підписання договору факторингу між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» 14.06.2021р., тобто до укладення кредитного договору із відповідачкою, не свідчить про відсутність правових підстав для переходу права вимоги за кредитом від первісного кредитора до ТОВ «ФК «ЄАПБ», оскільки до цього договору факторингу вносились зміни шляхом укладання додаткових угод, а заборгованість відповідачки була включена до реєстру боржників №12 від 22.11.2023р., який був складений вже після укладення Договору кредиту. Таким чином, враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договорів №101718033 та №72379281 відповідачка має прострочене грошове зобов`язання і після відступлення права грошової вимоги не здійснювала жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки первісного кредитора, то позовні вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості є обґрунтованими і правомірними в межах суми 31\~730 грн. (27\~430 грн. за Договором №101718033 та 4\~300 грн. за Договором №72379281), а відтак позов підлягає до часткового задоволення. При цьому при вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 3\~028 грн., які підтверджені платіжною інструкцією №111310 від 25.04.2025р. і щодо яких наявне підтвердження про зарахування відповідних коштів до бюджету /а.с. 2, 74/. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 31\~730 грн., що складає 42,50% від ціни позову (31\~730 грн. / 74\~630грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідачки 1\~287 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (3028грн / 100% * 42,50%). На підставі вищевикладеного і

Outcome: partial