Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

Представник Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, згідно якого просить суд: виселити [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (свідоцтво про народження Серія [NUMBER] , дата видачі 18.10.2007) з кімнати № [NUMBER] відомчого гуртожитку МВС за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути судові витрати з відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на балансі Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» перебуває відомчий гуртожиток МВС за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Київської міської ради від 22.02.2018 №319/4383 вулицю «[ADDRESS]» уточнено шляхом зміни назви на «[ADDRESS]». [PERSON] у період часу з 14.03.2016 по 15.01.2018 працював у ДУ «ЦОП МВС України» на посаді начальника відділу експлуатації автотранспорту, що підтверджується наказом ДУ «ЦОП МВС України» від 14.03.2016 №38 о/с та наказом «Про звільнення» від 15.01.2018 №5 о/с. У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до керівництва МВС із заявою в якій просив надати місце для проживання у відомчому гуртожитку, пояснюючи заяву тим, що у зв`язку із проведенням антитерористичної операції на території Донецької області він був вимушений преїхали до м.Києва, власного житла в м.Києві не має, а заробітна плата не дозволяє йому винаймати квартиру для проживання у м.Києві. Заяву [PERSON] задоволено, та на підставі Протоколу засідання комісії Міністерства внутрішніх справ Україниз розподілу житлової площі в гуртожитках №1 від 19 квітня 2016 року [PERSON] 1965 р.н. разом із членами сім`ї надано кімнату в гуртожитку № [NUMBER] , житловою площею 12.5 кв.м. у протоколі зазначено, що [PERSON] житло надається на період роботи. [PERSON] на підставі рішення комісії МВС з розподілу житлової площі в гуртожитках 19.04.2016 отримав ордер на жилу площу в гуртожитку. Ордер, як членів сім`ї [PERSON] , також виписано на дружину [PERSON] 1967 р.н. та сина [PERSON] 2007 р.н. З врахуванням вищевикладених обставин, усі відповідачі звернулися до органу реєстрації, та зареєстрували своє місце проживання (перебування) на підставі ордера в гуртожитку МВС, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З 19.05.2016 року по теперішній час вони зареєстровані за вказаною адресою, що підтверджується відміткою в паспорті та листом Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.09.2024 №109-5346. Договір найму між позивачем та [PERSON] не укладався. Встановити причини чому він не був укладений позивачеві не вдалось, оскільки працівники, які працювали на той час у відділі гуртожитків Центру звільнились. Документів, які б підтверджували, що [PERSON] звертався до позивача з окремою вимогою укласти з ним договір найму в архіві Центру не виявлено. Правовідносини, що виникли між позивачем та [PERSON] , [PERSON] не виникли на підставі трудових відносин з ДУ «ЦОП МВС України», а є похідними від правовідносин, які склались між [PERSON] та Центром. Однак, згідно житлового законодавства перед вселенням передує укладення договору найму, який наділяє осіб, які поселяються, правами та обов`язками наймачів, встановлює порядок користування гуртожитком. Наявність лише ордера за відсутності укладеного з [PERSON] договору найму підтверджує обставину, що відповідачі на сьогодні користуються гуртожитком з порушенням житлового законодавства. Також позивач зазначає, що [PERSON] звільнився з роботи за власним бажанням без поважних причин, що підтверджується витягом з наказу ДУ «ЦО МВС України» від 15.01.2018 №5 о/с. Крім того, житлові умови відповідачів поліпшились і вони на сьогодні забезпечені власною житловою площею в м.Києві, а тому необхідність для користування державною кімнатою гуртожитку у відповідачів відсутня. З огляду на вище викладене, представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2024 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 05.12.2024 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Справу призначено до розгляду. 24.02.2025 року через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, оскільки у цій справі права та законні інтереси стосуються неповнолітньої дитини ( [PERSON] , [INFO] ), яка зареєстрована та фактично проживає у спірному житловому приміщенні. Отже рішення у цій справі може вплинути на права та обов`язки щодо однієї зі сторін. 24.02.2025 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва Мальцева Д.О. задоволено клопотання представника позивача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору та залучено до участі у справі за позовною заявою Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про виселення з гуртожитку, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. 23.04.2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких представник третьої особи просить суд відмовти у задоволення позовних вимог позивача та винести по вказаній справі законне та справидливе рішення, яке буде в найкращих інтересах дитини - [PERSON] , [INFO] . 06.08.2025 року від представника позивача через підсистему «Електронний суд» надійщли додаткові письмові пояснення. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду від 07.08.2025 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі у судове засідання не з`явились, свого представника до суду не направили, судом вживались заходи щодо повідомлення відповідачів про дату, час та місце проведення судового засідання. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, а також просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на балансі Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» перебуває відомчий гуртожиток МВС за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Київської міської ради від 22.02.2018 №319/4383 вулицю «[ADDRESS]» уточнено шляхом зміни назви на «[ADDRESS]». Відповідно до підпункту 1 пункту 2 розділу ІV Положення про ДУ «ЦОП МВС України», затвердженого наказом МВС ві 25.09.2007 №355 ( зі змінами та доповненнями), далі - Положення, одним із основних завдань Центру є утримання організація комунально-експлуатаційного та іншого забезпечення будівель, гуртожитків, приміщень, споруд, електронних комунікаційних мереж, транспортних засобів, інших об`єктів рухомого та нерухомого майна, що знаходиться на балансі (в оперативному управлінні) Центру. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав Власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер інформаційної довідки: 380695470), позивач є правокористувачем гуртожитку, а власником є держава в особі МВС. На підставі наказу МВС від 15.03.2017 №136 «Про закріплення нерухомого майна» за позивачем закріплено право оперативного управління гуртожитком. Правом оперативного управління відповідно до статті 137 Господарського кодексу України визначається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджаться майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених Господарським кодексом України та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Таким чином, позивач є законним володільцем, користувачем та розпорядником гуртожитку. [PERSON] у період часу з 14.03.2016 по 15.01.2018 працював у ДУ «ЦОП МВС України» на посаді начальника відділу експлуатації автотранспорту, що підтверджується наказом ДУ «ЦОП МВС України» від 14.03.2016 № 38 о/с та наказом «Про звільнення» від 15.01.2018 № 5 о/с. У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до керівництва МВС із заявою в якій просив надати місце для проживання у відомчому гуртожитку, пояснюючи заяву тим, що у зв`язку із проведенням антитерористичної операції на території Донецької області він був вимушений переїхати до м. Києва, власного житла в м. Києві не має, а заробітна плата не дозволяє йому винаймати квартиру для проживання у м. Києві. Заяву [PERSON] задоволено, та на підставі Протоколу засідання комісії Міністерства внутрішніх справ України з розподілу житлової площі в гуртожитках № 1 від 19 квітня 2016 року [PERSON] 1965 р.н. разом із членами сім`ї надано кімнату в гуртожитку № [NUMBER] , житловою площею 12.5 кв.м. У Протоколі зазначено, що [PERSON] житло надається на період роботи. [PERSON] на підставі рішення комісії МВС з розподілу житлової площі в гуртожитках 19.04.2016 отримав ордер на жилу площу в гуртожитку. Ордер, як членів сім`ї [PERSON] , також вписано на дружину [PERSON] 1967 р.н. та сина [PERSON] 2007 р.н.. З урахуванням вищевикладених обставин, усі відповідачі звернулися до органу реєстрації, та зареєстрували своє місце проживання (перебування) на підставі ордера в гуртожитку МВС, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З 19.05.2016 року по теперішній час вони зареєстровані за вказаною адресою, що підтверджується відміткою в паспорті та листом Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.09.2024 № 109-5346. Як зазаначає позивач, Договір найму між позивачем та [PERSON] не укладався. Встановити причини чому він не був укладений позивачеві не вдалось, оскільки працівники, які працювали на той час у відділі гуртожитків Центру звільнились. Документів, які б підтверджували, що [PERSON] звертався до позивача з окремою вимогою укласти з ним договір найму в архіві Центру не виявлено. [PERSON] , як особа зареєстрована в гуртожитку, звернувся до ДУ «ЦОП МВС України» із заявою від 25.01.2024 з приводу надання дозволу на продовження терміну проживання. В заяві вказав, що він не працює в МВС, проживає з гуртожитку МВС разом з неповнолітнім сином та дружиною, яка має інвалідність ІІ групи та є пенсіонером МВС. До заяви він додав довідку про роботу, яку йому видано закладом післядипломної освіти «Центр підвищення кваліфікації служби зайнятості» Мінекономіки), в якій вказано, що [PERSON] працює на посаді начальника адміністративно-господарського відділу з 26 червня 2023 року. Також, до заяви додано копію пенсійного посвідчення його дружини [PERSON] , копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією щодо другої групи інвалідності [PERSON] та копію свідоцтва про народження сина [PERSON] [INFO] . Листом від 29.01.2024 № 186/30-2024 позивач відмовив [PERSON] у задоволенні його заяви щодо продовження терміну проживання в гуртожитку в зв`язку з відсутністю підстав для подальшого проживання. Також [PERSON] написав заяву від 27.01.2024 до Міністерства внутрішніх справ України. В цій заяві він також просив продовжити термін проживання в гуртожитку, посилаючись на ті самі обставинами, які він раніше вказував у заяві до Центру від 25.01.2024. Міністерством внутрішніх справ України заяву [PERSON] від 27.01.2024 скеровано до Центру за належністю. ДУ «ЦОП МВС України» розглянуто заяву та в задоволенні заяви [PERSON] повторно відмовлено. Відповідь ДУ «ЦОП МВС України» від 28.02.2024 №479/30-2024 надсилалась з описом вкладення, однак [PERSON] її не отримав, лист повернувся у зв`язку із закінченням строку зберігання. Правовідносини, що виникли між позивачем та [PERSON] , [PERSON] не виникли на підставі трудових відносин з ДУ «ЦОП МВС України», а є похідними від правовідносин, які склались між [PERSON] та Центром. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 127 Житлового кодексу України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 128 Житлового кодексу України, порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Статтею 129 Житлового кодексу України визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер. Відповідно до статті 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнаний недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Відповідно до ст. 117 ЖК України у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення. У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали. У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідно до висновку про застосування норм права, викладеному у постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-2010цс-16, який суд враховує під час розгляду цієї справи, такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь - яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь - яких підстав для зайняття жилої площі. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] на підставі рішення комісії МВС України з розподілу житлової площі в гуртожитках 19.04.2016 року отримав ордер на жилу площу в гуртожитку. Вказаний ордер, як членів сім`ї [PERSON] , також виписано на дружину [PERSON] 1967 р.н., та сина [PERSON] 2007 р.н. Таким чином суд відхиляє твердження позивача, що наявність лише ордера за відсутності укладеного з [PERSON] договору найму підтверджує обставину, що відповідачі на сьогодні користуються гуртожитком з порушенням житлового законодавства, як таке, що не доведено належними і допустимими доказами. Крім того, відповідно до частин першої - третьої статті 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Згідно зі статтею 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років ; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Відповідно до ст. 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький протиУкраїни» (заява № 30856/03) зазначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. За змістом рішень ЄСПЛ тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Враховуючи те, що відповідачі 1-3, вселилися в кімнату в гуртожитку на достатній правовій підставі, проявляють інтерес до спірного жилого приміщення, оскільки сплачують за житлово-комунальні послуги; зареєстровані за його адресою; відсутні докази щодо того, що вони мають інше житло, тому наявні підстави вважати, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, зазначена кімната у гуртожитку є їх єдиним «житлом» у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду у подібних правовідносинах, зробленими у постановах від 23 березня 2020р. у справі № 676/5666/16-ц (провадження № 61-40860св19), від 09 березня 2021р. у справі № 753/598/17 (провадження № 61-21220св19), від 22 вересня 2021р. у справі № 759/14973/17 (провадження № 61-16549св20). Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Крім того, суд враховує, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції про права дитини). Доводи позивача про те, що на момент розгляду справи у суді, відповідач [PERSON] не є працівником позивача, не є достатньою підставою для припинення права на користування ним та членами його сім`ї гуртожитком. Враховуючи вище викладені обставини, суд переконаний, що відсутні підстави вважати, що права позивача є порушеними. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Outcome: dismissed