Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті її батька громадянина України, [PERSON] , [INFO] , місце народження с. Красноріченське Кремінського району Луганської області Україна, який помер [INFO] у місті Кремінна Луганської області Україна, яке на даний час є територією України тимчасово окупованою російською федерацією. Ухвалою суду від 28 жовтня 2025 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Заявниця в судовому засіданні заяву підтримала, просить задоволити з підстав викладених у ній. Представник заінтересованої особи - Рівненського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явилася повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином. Начальником Г.Давидюк подано через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області 29.10.2025 року заяву, в якій щодо заявлених вимог заперечень не має. Просить розгляд справи проводити у відсутність представника Відділу. Крім того, повідомляє, що свідоцтво про смерть передбачає дані щодо померлої особи: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, місце народження, дата смерті, місце смерті (за існуючим адміністративним поділом України). Заслухавши думку заявниці, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заявниця по справі являється донькою [PERSON] . Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про народження заявниці серії [NUMBER] виданим 25 квітня 1974 року Красноріченським п/с Кремінського району Ворошиловградської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 30, з якого вбачається, що батьками записані [PERSON] та [PERSON] . З дослідженої в судовому засіданні копії свідоцтва про смерть виданого 27 серпня 2025 року Кремінським районним відділом реєстрації актів громадянського стану департаменту реєстрації актів громадянського стану Міністерства юстиції луганської народної республіки серії № [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , [INFO] , місце народження селище Красноріченське, Кремінський район, Луганська область помер [INFO] . Місце смерті російська федерація, луганська народна республіка, Кремінський район, м. Кремінна. З дослідженої в судовому засіданні відмови у проведенні державної реєстрації смерті від 10 жовтня 2025 року № 3882/34.11-06-21 Рівненського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вбачається, що у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] , у сел. Красноріченському Кремінського району Луганської області Україна, громадянина України, який помер [INFO] у м. Кремінна Кремінського району Луганської області Україна, на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан /на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства: Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07.11.2022 року № 757/2022, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] . Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державно реєстрація смерті проводиться на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою. Аналіз документів, представлених заявником, свідчить що пред`явлені документи не відповідають переліку, які є підставою для державної реєстрації смерті. Відповідно до ч. 1 ст.\~293\~ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст.\~293\~ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно п. 8 ч. 1 ст.\~315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 317\~ЦПК України передбачені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхнім представником до суду за межами такої території. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Форма лікарського свідоцтва про смерть, що видається закладами охорони здоров`я або судово-медичною установою та вимоги і підстави його заповнення встановлені Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма № 106/о), затвердженою Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545. Зокрема, Інструкцією серед іншого встановлено, що: лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і записів у медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результату розтину (пункт 2.2.); у разі, якщо смерть настала внаслідок дії зовнішніх факторів (травми, асфіксії, дії крайніх температур, електричного струму, отруєнь тощо), після штучного аборту, проведеного поза межами медичного закладу, смерті на виробництві, при раптовій смерті дітей першого року життя та інших осіб, які не перебували під медичним наглядом, померлих, особа яких не встановлена, а також у тих випадках, коли є підозра на насильницьку смерть, лікарське свідоцтво про смерть видається судово-медичним експертом після розтину (пункт 2.3.); забороняється видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, без особистого встановлення лікарем факту смерті. У виняткових випадках свідоцтво про смерть може бути видано лікарем, який встановив смерть тільки на підставі огляду трупа (при відсутності ознак або підозри на насильницьку смерть) та даних медичної документації про наявність у померлого при житті хвороб, які в своєму перебігу могли призвести до настання смерті (пункт 2.4.). Таким чином, діюче законодавство України передбачає державну реєстрацію факту смерті або на підставі лікарського свідоцтва про смерть, або на підставі рішення суду. Враховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даному випадку є рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст.\~1\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» - тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. В силу положень Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території (Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"). Відповідно ст. 9 вказаного Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до ст.\~18\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Згідно з висновками ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 15 квітня 2016 року, за змістом якої документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України. Відповідно до п.п. 13, 18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають відповідні органи, а є лише підставою для їх одержання. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами та таким, що підлягають до повного задоволення, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення даного факту і заявником надано достатньо доказів для підтвердження такого факту та доведено мету його встановлення - реєстрації факту смерті померлого в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документу - свідоцтва про смерть. Відповідно до ч. 4 ст.\~317\~ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved