Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Чуха Василя Степановича звернувся до Городнянського районного суду Чернігівської області із позовом до [PERSON] , в якому просить виселити відповідачку із житлового будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.08.2006 по 10.08.2012. Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 10.08.2012 шлюб між сторонами розірвано. На підставі договору купівлі-продажу від 02.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Городнянського районного нотаріального округу Совою В. Ф. позивачу належить житловий будинок [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок зареєстровано 16.03.2016. Отже, на підставі ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно, а саме на вказаний будинок, позивач набув 16.03.2016, з моменту державної реєстрації такого права. Відповідно він є одноосібним його власником, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав. Житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,0604 га, яка належить одноособово позивачу на підставі рішення від 02.09.2016 Городнянської міської ради про приватизацію. На даний час у вказаному будинку зареєстрована та проживає без жодних правових підстав та без згоди позивача його колишня дружина, відповідачка, і в добровільному порядку з будинку виселятися не бажає, що обмежує право позивача, як власника, розпоряджатися своєю власністю.У зв`язку з наведеним, позивач звертається до суду із позовом про виселення відповідачки. Ухвалою судді від 17 червня 2025 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі. У судовому засіданні представник позивача адвокат Чух В. С. позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову. Вказав, що будинок позивачем був придбаний під час шлюбу з відповідачкою, але право власності на домоволодіння він зареєстрував вже після розірвання шлюбу, а тому позивач вважає, що він є одноосібним власником нерухомого майна, і має право вільно ним розпоряджатися, а той факт, що відповідачка без його згоди проживає у будинку, позбавляє його права вільно розпоряджатися цим майном. У судовому засіданні представник відповідачки адвокат Матрос І. М. заперечив щодо заявлених позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні повністю, вказуючи, що позов поданий безпідставно. Адвокат вказав, що відповідачка під час шлюбу у 2007 році з позивачем за спільні кошти придбали житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Під час оформлення договору купівлі-продажу у нотаріуса, покупцем був зазначений позивач, але відповідачка, як дружина, давала згоду на придбання нерухомого майна, оскільки це було спільне майно подружжя, і цей будинок належіть відповідачці та позивачу на праві спільної сумісної власності, оскільки придбане під час шлюбу. Крім того, після купівлі зазначеного будинку, відповідачка 25.07.2007 зареєструвала місце свого проживання за адресою розташування будинку: [ADDRESS] . Також адвокат зауважує, що право спільної сумісної власності на майно виникає з моменту його набуття, а не з моменту його державної реєстрації як про це зазначає сторона позивача. Оскільки відповідачка є співвласником нерухомого майна, а тому ніхто не може виселити її з власного будинку. Суд, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, що мають значення для вирішення спору, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, встановив таке. Згідно із статями 55, 124 Конституції України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. У ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин. З дослідженого в судовому засіданні договору купівлі-продажу житлового будинку від 02 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Городнянського районного нотаріального округу Совою В. Ф., зареєстрованого в реєстрі за № 1763, установлено, що [PERSON] придбав житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS] . У пункті 4.2 Договору зазначено, що покупець заявляє та гарантує, що його дружина [PERSON] у своїй заяві, доведеній нотаріусом до відома продавця, згодна на купівлю вищезгаданого жилого будинку за спільні сумісно нажиті кошти з оформленням договору купівлі-продажу на ім`я [PERSON] , про що свідчить заява, яка зберігається в справах нотаріуса. Продавець ознайомлений із заявою дружини покупця (а. с. 44-45). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 426324498 від 10.05.2025, земельна ділянка з кадастровим номером 7421410100:00:001:1632, площею 0,0604 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі рішення Городнянської міської ради від 02.09.2016, дата реєстрації 28.11.2016, реєстраційний номер об`єкта 1100643774214. Житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.07.2007 №\~1763, посвідченого приватним нотаріусом Городнянського районного нотаріального округу Совою В. Ф. Дата реєстрації 04.07.2007, реєстраційний номер об`єкта 19327479 (а. с. 9-12). Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади №2025/0027522681 від 26.02.2025 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 22.06.2015 (а. с. 7). [PERSON] зареєстрована проживаючою за адресою: [ADDRESS] , з 25.07.2007, що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади №2025/001144128 від 27.01.2025 (а.\~с.\~8). У судовому засіданні встановлено, що в період часу: з 31.08.2006 по 10.08.2012 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Факт перебування у шлюбі у вказаний період сторонами не заперечується. Також судом установлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , придбаний сторонами під час їх перебування у шлюбі за їх спільні сумісні кошти. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність\~двох або\~більше осіб\~без визначення\~часток кожного\~з них\~у праві\~власності є\~спільною сумісною\~власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 7 Сімейного Кодексу України (далі СК України) сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Частина 1 ст. 60 СК України закріплює, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦПК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, підписана від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституцією України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K. від 21.02.1990, у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986, у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує та не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України (далі ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317 та 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно із ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивачів права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» виснувано, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Разом з цим, як вказано вище, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначені норми матеріального права визначають право власника (співвласника), у тому числі житлового приміщення або будинку або його частини, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності протиправних перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У ч. 5 ст. 9 ЖК України зазначено, що житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Згідно із ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. У роз`ясненнях, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в будинку може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем. За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Згідно із ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Житлові права охороняються законом за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч із призначенням цих прав чи з порушенням. Отже, судом спростовано твердження позивача про те, що він є одноосібним власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та встановлено, що спірний будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності, бо є спільним майном подружжя, набутим під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі. Більш того, відповідачка мала, на час укладення договору купівлі-продажу від 02.07.2007, як член сім`ї наймача законне право на вселення, зареєструвала 25.07.2007 місце свого проживання. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частинами 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Положеннями статей 80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наведене вище, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановивши, що відповідачка є співвласником спірного житлового будинку, зареєстрована за адресою місця його знаходження, тривалий час проживає в ньому, в діях відповідачки не встановлено перешкоджання позивачу у користуванні вказаним нерухомим майном (його частки), а тому суд дійшов висновку про відсутність та недоведеність порушених прав позивача,у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідачки стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed