Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

І. Описова частина. 1.1. Позиція позивача. 28 травня 2025 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ) про визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з січня 1990 по вересень 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому набули у спільну сумісну власність житловий будинок за адресою [ADDRESS] , а також земельну ділянку загальною площею 0,1087 га, кадастровий номер 0722881000:03;001:0313, на якій розташований будинок. Вказує, що за рішеннями судів будинок був поділений, як спільна сумісна власність подружжя, а кожній стороні належить по 1/2 ідеальних часток. Земельна ділянка зареєстрована за відповідачем та набута нею у 2004 році в порядку безоплатної приватизації. Посилаючись на закріплений у ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ньому будинку, в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/2 земельної ділянки загальною площею 0,1087 га, кадастровий номер 0722881000:03;001:0313, що знаходить в с. Тарасове Луцького району Волинської області (а.с.1-6). 1.2. Позиція відповідача. Представник відповідача у письмовому відзиві позовні вимоги визнав, але просить суд одночасно вирішити питання про визнання за відповідачем права власності на іншу 1/2 частку земельної ділянки (а.с.65-66). В подальшому, у письмовій заяві від 26 вересня 2025 року, представник відповідача попросив суд застосувати строки позовної давності (а.с. 94). 1.3. Позиція сторін у судовому засіданні. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибула, але її представник у письмовому клопотанні просить суд розглядати справу за його відсутності. ІІ. Мотивувальна частина. Заслухавши присутнього позивача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити повністю, з таких міркувань. 2.1. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що в період з січня 1990 по вересень 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 12-13). Сторонам на праві спільної часткової власності належить будинок за адресою [ADDRESS] . Частки їх рівні та становлять по 1/2 у кожного. Будинок був поділений в ідеальних частках в межах спору про поділ спільної сумісної власності подружжя. Вказані обставини підтверджуються рішеннями Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2023 року у цивільній справі №161/2522/22, від 07 жовтня 2021 року №161/12616/21, які набрали законної сили. Вищенаведений будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1087 га, кадастровий номер 0722881000:03;001:0313, що знаходить в с. Тарасове Луцького району Волинської області, що сторонами не оспорюється. Земельна ділянка набута відповідачем у власність в порядку безоплатної приватизації, згідно рішення Боголюбської сільської ради Луцького району Волинської області від 02 березня 2004 року №15/4, та виданого на його підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №013205 від 29 грудня 2004 року (а.с. 22, 25). 2.2. Позиція суду. 2.2.1. Щодо віднесення спірної земельної ділянки до спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін. Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства». У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Така сама правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі №504/3831/19. Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суд дійшов висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність відповідачем в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який вже поділений між ними з визначенням ідеальних часток кожного, то до позивача переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. 2.2.2. Щодо визначення часток кожного з подружжя у спільній земельній ділянці. Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже, за загальним правилом, частка кожного з подружжя у спільному майні є рівною, але суд має право відступити від засад рівності таких часток, за наявності істотних для цього обставин. Відповідач будь-яких істотних обставин, які б впливали на розмір часток подружжя під час поділу їх спільної сумісної власності, суду не навела. Підсумовуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для відступу від засад рівності часток подружжя у спільному майні, а тому суд вважає, що ідеальні частки колишнього подружжя сторін у спірній земельній ділянці становлять по 1/2 кожного, що свідчить про обґрунтованість заявлених вимог. 2.2.3. Щодо зробленої стороною відповідача заяви про застосування строку позовної давності. Відповідно до частини\~другої\~статті\~72 СК України\~до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно статті\~256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як зазначено у частині\~першій статті\~261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із частиною\~четвертою\~статті\~267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 статті\~6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті\~261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Така правова\~позиція викладена\~у постанові\~Верховного Суду\~від 07\~вересня 2023\~року № 947/35719/21. Застосовуючи вказану правову позицію до цієї справи суд враховує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що після розірвання шлюбу у 2018 році відповідач заперечувала проти права позивача на частку у спірній земельній ділянці. Між ними дійсно існувало декілька судових спорів про поділ спільної сумісної власності подружжя, але лише стосовно будинку, а земельна ділянка не була їх предметом. Окрім того, сторона відповідача, визнаючи позов та при цьому роблячи заяву про застосування строку позовної давності, проявляє процесуальну непослідовність, адже фактично одночасно визнає та заперечує позов, що є недопустимим. Отже, оскільки починаючи з 2018 року між сторонами не існувало будь-яких спорів стосовно поділу земельної ділянки, як спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку, що позовна давність в даному випадку не пропущена, а позовні вимог підлягають до задоволення, у зв`язку з їх обґрунтованістю. 2.2.4. Щодо прохання відповідача вийти за межі позовних вимог та вирішити долю іншої частини земельної ділянки. У відзиві на позов відповідач фактично просить суд вийти за межі позовних вимог та вирішити долю іншої частини земельної ділянки. При цьому посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 19 травня 2021 року №501/2148/17 є нерелевантною, адже вона стосується випадку поділу (виділу) майна в натурі, в той час як у цій справі вирішують питання про поділ спільної сумісної власності подружжя з визначенням ідеальних часток сторін та без поділу (виділу) його в натурі. Суд зауважує, що згідно приписів частин першої та третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд зазначає, що при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу (див. постанови Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575 св 19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714 св 22). Однак право суду не погодитися із запропонованим варіантом поділу та визначити свій варіант поділу не означає, що суд вправі вирішити долю майна, яка не є предметом цього спору. З матеріалів справи слідує, що інша 1/2 частка земельної ділянки не є предметом цього спору, позовних вимог стосовно неї ніким не заявлено, а тому суд не вправі вийти за межі позовних вимог та вирішити її правову долю, як просить про це сторона відповідача. Тому у задоволенні цього прохання відповідача слід відмовити. 2.3. Розподіл судових витрат. Оскільки при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, такий збір у розмірі 1211,20 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved