Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-22 00:00:00

19 квітня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. На обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що 27 вересня 2012 року між ним і відповідачем був укладений договір позики № б/н., відповідно до якого він, [PERSON] надав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 370 000,00 грн. Пунктом 3.3.3 Договору позики сторони погодили строк позовної давності в 10 (десять) років. Факт отримання [PERSON] суми позики підтверджується розпискою, підписаною неювласноручно27 вересня 2012року. Зазначена розписка відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Таким чином, у відповідності зі ст. 526 ЦК України, з боку відповідача виникло зобов`язання, згідно якого останній зобов`язаний повернути позивачу одержані кошти в повному обсязі. Станом на дату подання позову відповідач відмовляється від виконання зобов`язань щодо повернення позики. Згідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В зв`язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст.ст. 11, 526, 625, 1046, 1047, 1050, ч. 2 ст. 625 ЦК України, [PERSON] просив суд: стягнути з відповідача на його заборгованість за договором позики № б/н. від 27 вересня 2012 року в розмірі 500 270,41 грн.,яка складається з: основного боргу в сумі 370 000,00 грн., інфляційних втрат за період з 15.04.2019 року по 15.02.2022 року в сумі 96 940,00 грн., 3% річних за період з 15.04.2019 року по 15.02.2022 року в сумі 33 330,41 грн., а також вирішити питання щодо судових витрат. Ухвалою суду від 17 травня 2022 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2023задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики № б/н. від 27 вересня 2022 року в розмірі 500 270,41 грн. (п`ятсот тисяч двісті сімдесят грн. 41 коп.),яка складається з: основного боргу в сумі 370 000,00 грн., інфляційних втрат за період з 15.04.2019 року по 15.02.2022 року в сумі 96 940,00 грн., 3% річних за період з 15.04.2019 року по 15.02.2022 року в сумі 33 330,41 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 002,70 грн. (п`ять тисяч дві грн. 70 коп.). 12 грудня 2023 року відповідач [PERSON] звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення, в обґрунтування якої позовні вимоги не визнала, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність, з огляду на те, що повернення позики можна підтвердити виписками з рахунків відповідача. У п. 2.2.2 договору позики від 27.02.2012 року зазначено, що повернення позики має бути здійснено за реквізитами: ПАТ «Дочірній банк Сбербанк росії», ЄДРПОК 25959784, МФО 320627. Вказаний банк належить країні-агресору рф і після повномасштабного вторгнення останній припинив свою діяльність на території України. Відповідач не може отримати доступ до своїх транзакцій та транзакцій позивача. крім того, погашення боргу здійснювалося протягом 10 років, а отже квитанції про сплату боргу у відповідача не збереглися. Проте, дана інформація міститься на серверах Національного банку України, в отриманні відомостей яких у відповідача виникли труднощі, оскільки така інформація надається виключно за ухвалою суду. В заяві просила поновити їй строк на подання цієї заяви та скасувати заочне рішення суду. Ухвалою суду від 25 січня 2024 року відповідачу [PERSON] поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення; заочне рішення суду від 22 березня 2023 року скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 05 березня 2024 року зобов`язано Національний банк України (місцезнаходження за адресою: 01601, м. Київ, вул. Інститутська, будинок 9) надати на адресу суду докази, що містять банківську таємницю, зокрема належним чином засвідчені копії виписок з рахунку [PERSON] , відкритого у ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» ЄДРПОУ: 25959784, МФО: 320627, номер рахунку [NUMBER] за період з 27.09.2012 року по 19.04.2022 року включно. Ухвалою суду від 13 травня 2024 року зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (адреса місцезнаходження: 04053, м. Київ, вулиця Січових Стрільців, буд.17) надати на адресу суду належним чином засвідчені копії виписок з рахунку [PERSON] , відкритого у ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» ЄДРПОУ: 25959784, МФО: 320627, номер рахунку [NUMBER] за період з 27.09.2012 року по 19.04.2022 року включно. Ухвалою суду від 02 квітня 2025 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, згідно заявипросив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином,причин неявки суду не повідомили. В той же час, враховуючи, що дана справа розглядається після скасування заочного рішення, новий судовий розгляд якої здійснюється в загальному позовному провадженні, відповідач [PERSON] та її представник, будучи повідомленими про дату, місце та час розгляду справи повторно без поважних причин до суду не з`явилися, у зв`язку з чим право останніх на подання ними заяви про перегляд заочного рішення втрачається та повторне заочне рішення сторони згідно вимог ч. 3 ст. 288 ЦПК України можуть оскаржити в загальному порядку, а тому суд, з огляду на усталену практику Верховного Суду України, у даній справі повторно заочне рішення не ухвалює. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 27 вересня 2012 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] був укладений договір позики № б/н, відповідно до якого [PERSON] надав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 370 000,00 грн. Пунктом 3.3.3 Договору позики сторони погодили строк позовної давності в 10 (десять) років. Факт отримання [PERSON] суми позики підтверджується розпискою, підписаною нею власноручно 27 вересня 2012 року. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір. У визначені ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами ч.ч.1,2ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, вищезазначена розписка відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою з моменту фактичного передання речей, визначених родовими ознаками, позикодавцеві (із рук в руки) або з моменту зарахування грошових коштів, що позичалися, на банківський рахунок позикодавця. Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Ст. 530 ч. 2 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до змісту ст.ст.610,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі, якщо сторони спеціально не передбачили умову щодо певної періодичності виплати процентів за договором позики, то проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України). Згідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладено у постанові від 24 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16, до правовідносин визначених ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності у три роки, а тому стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Згідно розрахунку, проведеного позивачем, заборгованість за договором позики станом на 15 квітня 2022 року становить 500 270,41грн., яка складається з: основного боргу в сумі 370 000,00 грн., інфляційних втрат за період з 15.04.2019 року по 15.02.2022 року в сумі 96 940,00 грн., 3% річних за період з 15.04.2019 року по 15.02.2022 року в сумі 33 330,41 грн. В той же час, відповідач заперечує суму заборгованості за договором позики. Так, ухвалою суду від 05 березня 2024 року зобов`язано Національний банк України (місцезнаходження за адресою: 01601, м. Київ, вул. Інститутська, будинок 9) надати на адресу суду докази, що містять банківську таємницю, зокрема належним чином засвідчені копії виписок з рахунку [PERSON] , відкритого у ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» ЄДРПОУ: 25959784, МФО: 320627, номер рахунку [NUMBER] за період з 27.09.2012 року по 19.04.2022 року включно. Згідно листа Національного банку України від 01 квітня 2024 року за вих. № 18-0006/25150 надано відповідь, згідно якої документи (справи) ПАТ «Дочірній банк Сбербанку росії» на архівне зберігання ліквідатором Банку до Національного банку України не передавалося. Запропоновано для отримання інформації звернутися до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ухвалою суду від 13 травня 2024 року зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (адреса місцезнаходження: 04053, м. Київ, вулиця Січових Стрільців, буд.17) надати на адресу суду належним чином засвідчені копії виписок з рахунку [PERSON] , відкритого у ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» ЄДРПОУ: 25959784, МФО: 320627, номер рахунку [NUMBER] за період з 27.09.2012 року по 19.04.2022 року включно. Згідно листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 серпня 2024 року за вих. № 602-8535/24 повідомлено, що 09 грудня 2021 року було проведено державну реєстрацію змін до найменування АТ «Сбарбанк», які були відображені та погоджені в новій редакції Статут АТ «Міжнародний Резервний Банк» (АТ «МР Банк»), який є правонаступником всього майна, прав та обов`язків, зокрема АТ «Сбербанк». Постановою Правління Національного банку України № 91-рш/БТ від 25 лютого 2022 року було прийнято рішення «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «МР Банк». На сьогодні, АТ «МР Банк» є самостійною юридичною особою. Банк перебуває у стані припинення, але запису про його ліквідацію як юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб не внесено. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та АТ «МР Банк» є дві різні юридичні особи. Фонд гарантування вкладів не втручається в роботу та діяльність уповноваженої особи, якій делеговано повноваження ліквідатора банку. З огляду на наведене, у Фонді гарантування вкладів фізичних осіб відсутня інформація щодо відкритих рахунків [PERSON] , адже вказані рахунки не відкривалися в Фонді гарантування вкладів, а відповідно й відсутня можливість надати інформацію щодо рахунків та руху коштів по ним. В той же час, відповідачем були надані докази на підтвердження часткового погашення позики на загальну суму 22 200,00 грн., а саме: - квитанцію № 22835258 від 27.02.2014 року на суму 400,00 грн.; - квитанцію № 21230509 від 24.02.2014 року на суму 2 000,00 грн.; - квитанцію № 20550829 від 21.02.2014 року на суму 1 000,00 грн.; - квитанцію № 18181243 від 17.02.2014 року на суму 3 000,00 грн.; - квитанцію № 16423273 від 12.02.2014 року на суму 3 000,00 грн.; - квитанцію № 35326625 від 29.03.2014 року на суму 500,00 грн.; - квитанцію № 34716396 від 28.03.2014 року на суму 200,00 грн.; - квитанцію № 27664351 від 11.03.2014 року на суму 1 000,00 грн.; - квитанцію № 24879062 від 04.03.2014 року на суму 1600,00 грн.; - квитанцію № 297469028 від 29.08.2012 року на суму 9500,00 грн. Таким чином, заборгованість за договором позики складає 347 800,00 грн. (370 000,00 грн. (сума боргу) 22 200,00 грн. (сплачена сума боргу). Розрахунок 3% річних за останні три роки, а саме, за період з 15.04.2019 року по 15.04.2022 року здійснюється за формулою: сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С сума заборгованості, Д кількість днів прострочення, що становить 31 330,59 грн. (347 800,00 грн. : 365 х 3 х 1 096 днів : 100 = 31 330,59 грн.). Розрахунок інфляційних втрат за останні три роки, а саме, за період з 15.04.2019 року по 15.04.2022 року здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення: IIc (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (104,50 : 100) = 1.26214503 Таким чином, Інфляційне збільшення становить 91 174,04 грн. (347 800,00 грн. x 1.26214503 - 347 800,00 грн. = 91 174,04 грн.). За таких обставин, оскільки відповідачем не виконано зобов`язання за договором позики, не надано ані позивачу, ані суду відомостей про відсутність заборгованості за договором позики, розрахунки позивача останнім не спростовані, суд вважає, що позовні вимоги обгрунтовані та підтверджені належними доказами ,в той же час з урахуванням часткового погашення відповідачем боргу підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість за договором позики в розмірі 470 304,63 грн., яка складається з: основного боргу в сумі 347 800,00 грн., інфляційних втрат за період з 15.04.2019 року по 15.02.2022 року в сумі 91 174,04грн., 3% річних за період з 15.04.2019 року по 15.02.2022 року в сумі 31 330,59 грн. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 статті 81 ЦПК України). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 703,04 грн., виходячи з розрахунку: (470 304,63 грн. (сума, задоволена судом) х 5 002,70 грн. (сплачений судовий збір) / 500 270,41 грн. (заявлена сума). На підставі викладеного,

Outcome: partial