Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач є\~рідною сестрою\~ [PERSON] ,\~яка померла\~ [INFO] .\~Померла була\~особою з\~інвалідністю з\~дитинства ІІ\~групи,\~страждала на\~психічний розлад\~здоров`я.\~З 2018\~року стан\~ [PERSON] \~погіршився,\~їй стало\~важко обслуговувати\~себе,\~підтримувати житло\~в належному\~стані,\~розпоряджатися своїми\~коштами,\~вона потребувала\~постійного догляду,\~тому [PERSON] \~переїхала до\~своєї сестри,\~піклувалася про\~неї та\~допомагала.\~З цього\~часу вони\~стали проживати\~разом.\~У 2021\~році рішенням\~Саксаганського районного\~суду міста\~Кривого Рогу\~Дніпропетровської області\~позивача призначено\~опікуном [PERSON] .\~Сестри весь\~час проводили\~разом,\~відзначала свята,\~дні народження,\~жили однією\~сім`єю,\~вели спільний\~побут.\~Відповідач є\~сином [PERSON] ,\~однак через\~наявність в\~нього особистого\~життя,\~роботи,\~він не\~міг приділяти\~їй потрібної\~уваги та\~турботи,\~тому все\~це робила\~позивач. Після смерті\~сестри позивач\~особисто брала\~участь у\~похованні,\~купувала необхідну\~похоронну атрибутику,\~сплачувала усі\~рахунки для\~належного поховання\~сестри.\~Всі витрати\~на поховання,\~проведення поминального\~обіду проведені\~за її\~кошти.\~Після смерті\~ [PERSON] \~відкрилась спадщина\~на квартиру,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] .\~Оскільки позивач\~проживала із\~сестрою,\~була її\~опікуном,\~вона вважала,\~що фактично\~є такою,\~що прийняла\~спадщину. Позивач звернулася\~до Першої\~криворізької державної\~нотаріальної контори\~із заявою\~про видачу\~свідоцтва про\~право на\~спадщину після\~померлої сестри,\~однак державним\~нотаріусом їй\~відмовлено у\~видачі свідоцтва\~у зв`язку\~з тим,\~що термін\~звернення із\~заявою про\~прийняття спадщини\~вона пропустила,\~а факт\~спільного її\~проживання разом\~із сестрою\~на день\~її смерті\~не встановлено та не підтверджується відповідними документами. У зв`язку із наявністю іншого спадкоємця, сина померлої, позивач звертається до суду у позовному провадженні. Просить встановити факт її постійного проживання однією сім`єю, більше п`яти років, разом з [PERSON] , померлою [INFO] , у період з січня 2018 року по день смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі. 19 травня 2025 року позовна заява, передана за підсудністю, надійшла до суду. 26\~травня 2025\~року позовна\~заява прийнята\~до розгляду,\~провадження у справі відкрито, розпочато підготовче провадження, витребувано докази щодо заведення спадкової справи. 23 червня 2025 року судом отримані витребувані докази. 15 липня 2025 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача адвокат Заборський О.В. подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Не заперечують проти винесення заочного рішення. Відповідач відзив на позов не подав, ніяких клопотань від нього не надходило. Від третіх осіб будь-яких заяв/клопотань не надходило. За таких обставин, суд вважає можливим ухвалити рішення у справі за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223 ЦПК України, та оголосив про заочний розгляд справи відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] , [INFO] , є рідною сестрою [PERSON] , [INFO] , особи з інвалідністю з дитинства ІІ групи. Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2021 року [PERSON] призначено опікуном недієздатної [PERSON] . Рішення набрало законної сили 27 квітня 2021 року. [INFO] [PERSON] померла. Причина смерті атеросклеротична хвороба серця. Після її смерті відкрилася спадщина на належну померлій на підставі договору купівлі-продажу від 07 грудня 2020 року квартиру за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Інші зареєстровані особи за цією адресою на момент її смерті відсутні. 19 січня 2024 року [PERSON] кремовано за замовленням [PERSON] . 27 листопада 2024 року [PERSON] звернулася до Першої криворізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] . Державним нотаріусом 27 листопада 2024 року заведено спадкову справу. 27 листопада 2024 року [PERSON] надав Першій криворізькій державній нотаріальній конторі заяву, згідно з якою він не претендує на спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , звертатися до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини не буде, не заперечує, щоб спадщину отримала рідна сестра померлої [PERSON] . Постановою державного нотаріуса до Першої криворізької державної нотаріальної контори Оксамитної Н.В. від 29 листопада 2024 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , оскільки не доведено документально факт проживання [PERSON] зі спадкодавцем на день її смерті за однією адресою. Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, заповіти/спадкові договори) підтверджується, що після смерті [PERSON] свідоцтва про право на спадщину не видавалися, інформація про заповіти/спадкові договори відсутня. Встановлено, що з 21 вересня 1984 року позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Отже, на час смерті спадкодавця позивач не була зареєстрована з нею за однією адресою. Зміст спірних правовідносин. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають спадкові правовідносини. Норми права, які застосовує суд. Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За приписами ст.ст. 1220, 1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За приписами ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Висновок суду. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Справи про спадкування розглядається судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина 3 статті 1268 ЦК України). Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, провадження № 61-39308св18; від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, провадження № 61-5777св20; від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, провадження № 61-6290св20; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, провадження № 61-15380св20. Разом з тим суд зазначає, що, якщо заявлено вимоги про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 та від 22 травня 2024 року у справі № 295/4081/23. Згідно з усталеною практикою належними відповідачами у спорах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у разі їх відсутності (вони усунені від спадкування, не прийняли спадщину або відмовилися від неї) територіальна громада в особі відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як зазначено у частині першій статті 42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Згідно із частинами першою та другою статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. За теоретичним визначенням відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому разі, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи. Відповідно до частини четвертої статті263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Згідно із статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не усіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. Аналогічний правовий висновок викладено в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2024 року у справі № 205/4340/23, провадження № 61-2297ск24. Окрім того, як виснує Верховний суд у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21, провадження № 14-102цс22, визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинно відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21). Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19). Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц). Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників справи. (див. постанову Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 306/513/16-ц). Позивач та її представник на підтвердження факту постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем посилаються на те, що померла спадкодавиця з дитинства страждала на психічний розлад, визнана недієздатною, позивача призначено її опікуном. Позивач піклувалася про сестру, проживала разом з нею, вони вели спільний побут. Пред`явлення позову до [PERSON] обґрунтовують тим, що відповідач є сином померлої спадкодавиці і наявністю у зв`язку з цим спору про право. Проте судом встановлено, що [PERSON] не є спадкоємцем після смерті [PERSON] , який прийняв спадщину, оскільки з наданої ним нотаріусу заяви видно, що він не претендує на спадщину після смерті своєї матері, звертатися до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини не буде. Таким чином, [PERSON] не прийняв спадщину після смерті матері, а тому не є належним відповідачем у цій справі. Клопотання про заміну неналежного відповідача належним позивачем та її представником не заявлено. З огляду на те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відмова в задоволенні позову з підстав неналежного суб`єктного складу не перешкоджає повторному зверненню до суду із позовом до належного відповідача. Щодо розподілу судових витрат. У зв`язку із відмовою в позові понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed