Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

Представник Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] заборгованість за надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води в загальному розмірі 60 562,09 грн., інфляційні втрати 3518 грн., 3 % річних 1321,38 грн., в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води в загальному розмірі 39 394,91 грн. В обґрунтування позову КП «Харківські теплові мережі» зазначило, що відповідачі є споживачами КП «Харківські теплові мережі», отримують та користуються послугами, однак внаслідок неповної та несвоєчасної оплати отриманих послуг утворилася заборгованість за централізоване: опалення за період з 07.03.2017 по 09.12.2022 у розмірі 56 231,59 грн., постачання гарячої води за період з 07.03.2017 по 09.12.2022 у розмірі 4330,50 грн., на вказану суму заборгованості нараховано інфляційні втрати 3518 грн., 3 % річних 1321,38 грн., а також заборгованість за централізоване: опалення за період з 10.12.2022 по 31.05.2025 у розмірі 19 011,42 грн., постачання гарячої води за період з 10.12.2022 по 31.05.2025 у розмірі 16 860,15 грн.; за абонентську плату за: Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 по 31.05.2025 у розмірі 1058,40 грн., Індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 по 31.05.2025 у розмірі 613,44 грн.; за послуги з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем: теплопостачання за період з 01.07.2022 по 31.05.2025 у розмірі 1397,20 грн., постачання гарячої води за період з 01.07.2022 по 31.05.2025 у розмірі 454,30 грн. Ухвалою Індустріального районного суду м. Харкова від 18 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала. Щодо застосування строку позовної давності, зазначила наступне. Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями) у період з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020р. встановлений карантин на всій території України. Постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. № 392, від 22 липня 2020 р. № 641, від 9 грудня 2020 р. № 1236\~(із\~змінами і\~доповненнями)\~встановлений постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~11\~березня 2020\~р.\~№ 211\~карантин продовжений\~на всій\~території України\~з 22\~травня 2020\~р.\~до 30\~червня 2023\~р.\~Законом України\~Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України,\~спрямованих на\~забезпечення додаткових\~соціальних та\~економічних гарантій\~у зв`язку\~з поширенням\~короновірусної хвороби\~(COVID-19)\~від 30.03.2020\~року №\~540-ІХ\~внесено зміни\~до законодавчих\~актів,\~зокрема розділ\~"Прикінцеві\~та перехідні\~положення"\~Цивільного кодексу\~України доповнено\~пунктами 12\~такого змісту:"\~12.\~Під час\~дії карантину,\~встановленого Кабінетом\~Міністрів України\~з метою\~запобігання поширенню\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19),\~строки,\~визначені статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього Кодексу,\~продовжуються на\~строк дії\~такого карантину.\~Таким чином,\~враховуючи,\~що строк\~позовної давності\~за період\~з 12\~березня 2017\~року закінчувався\~12\~березня 2020р.,\~а також\~те,\~що на\~всій території\~України запроваджено\~карантин до\~30\~червня 2023\~року,\~а під\~час дії\~карантину строки,\~визначені статтею\~257\~Цивільного кодексу\~України,\~продовжуються на\~строк дії\~такого карантину,\~то період\~заборгованості з\~12\~березня 2017\~року по\~23.02.2022\~року не\~виходить за\~строки позовної\~давності.\~У разі\~застосування судом\~строку позовної\~давності,\~заборгованість відповідачів\~за послуги\~з теплопостачання\~за період\~з 12\~березня 2017р.\~по 31.05.2025р.\~складатиме:\~заборгованість [PERSON] за централізоване\~опалення за\~період з\~12.03.2017р.\~по 09.12.2022р.\~у розмірі\~55\~852,52грн. Решта позовних вимог залишається без змін та підтримуються позивачем у повному обсязі. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи відповідачі, згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, просили застосувати строк позовної давності, посилаючись на наступне. Так, перебіг позовної давності почався від дня, коли відповідачі порушили умови договору та не сплатили відповідні кошти. З 12.03.2020 до 01.07.2023 строки позовної давності продовжувалися на строк дії карантину, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) (п. \~ \~ \~ \~12\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України,\~доповнений Законом\~№ 540-ІХ\~від 30.03.2020),\~а з\~24.02.2022\~в Україні\~введено воєнний\~стан,\~внаслідок чого\~строки позовної\~давності спочатку\~були продовжені\~(Законом\~№ 2120-ІХ\~від 15.03.2022),\~а з\~30.01.2024\~-\~зупинені (Закону\~№ 3450-ІХ\~від 08.11.2023)\~(п.\~19\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України).\~Зі змісту\~позовних вимог\~вбачається,\~що позивач\~просить стягнути\~із відповідачів\~заборгованість з\~оплати за\~централізоване опалення\~та за\~централізоване постачання\~гарячої води\~за період\~з 07.03.2017\~по 09.12.2022,\~та з\~10.12.2022\~по 31.05.2025.\~Таким чином,\~позивачем пропущені\~строки позовної\~давності щодо\~частини заявлених\~позовних вимог.\~Просили застосувати\~до заявлених\~позовних вимог\~наслідки пропуску\~позивачем строків\~позовної давності\~з 07.03.2017,\~яка є\~підставою для\~відмови у\~позові у частині позовних вимог. Також зазначили, що у зв`язку із необхідністю застосування наслідків пропуску строків позовної давності до частини заявлених позовних вимог, мають бути перераховані суми інфляційних втрат та 3% річних, розрахованих відповідно до статті 625 ЦК України, а також розмір судових витрат зі сплати судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам. \~ \~ \~ \~Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Статтями 12, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Стаття 11 Цивільного кодексу України передбачає різні підстави виникнення цивільних прав і обов`язків. Крім договорів і інших угод цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Так, згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-ІV, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 червня 2018 року № 2189-VIII та «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, які діяли на час спірних правовідносин між сторонами, позивач надає послуги з централізованого опалення та підігріву води для потреб гарячого водопостачання. Згідно вимог п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 червня 2018 року № 2189-VIII (далі - Закон 2189) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства. Відповідно до п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води та теплової енергії, або до затверджених нормативів (норм) споживання. У відповідності до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 31 березня 2015 року №1171 «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг»\~встановлені тарифи на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню КП «Харківські теплові мережі». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону № 2189-VIII ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Крім того, статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними. Частиною 1 ст. 639 ЦК України\~передбачено, що договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною та вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товар, надала послуги, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця діє є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Типовий договір позивачем опубліковано на сайті підприємства. Відтак, між сторонами виникли правовідносини з приводу надання послуг з теплопостачання здійснюється на підставі Типового договору, положення якого мають юридично обов`язковий характер і підлягають застосуванню незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні. Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово - комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 вказаного Закону, споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. На підставі викладеного, у відповідачів виникли зобов`язання щодо сплати заборгованості за надані позивачем комунальні послуги. Не укладення письмового договору про надання послуг не є підставою для звільнення відповідачів як споживачів від оплати відповідних послуг. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 221/515/15-а, згідно з якою, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі, а також в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц. З 1 липня 2022 року набрав чинності публічний договір з технічного обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання багатоквартирних будинків житлового фонду комунальної та інших форм власності та публічний договір з технічного обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання багатоквартирних будинків житлового фонду комунальної та інших форм власності, які опубліковані на офіційному сайті КП «Харківські теплові мережі» в мережі Інтернет www.hts.kharkov.ua 01 червня 2022 року. Відповідно до п. 5 Публічних договорів виконавець зобов`язується надати споживачу послуги з технічного (у тому числі аварійного) обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання та гарячого водопостачання, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплатити виконавцю надані послуги за затвердженою вартістю в строки та на умовах, визначених цим договором. Пунктами 13, 14, 15 Публічних договорів передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послугу включається до єдиного рахунку на оплату послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Споживач здійснює оплату щомісяця не пізніше останнього числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за отримані послуги. Згідно з п. 30, 31 Публічних договорів договір набирає чинності з моменту акцептування його споживачем, але не менше ніж через 30 днів з моменту опублікування і діє протягом одного року з дати набрання чинності. Якщо за один місяць до закінчення строку дії цього договору жодна із сторін не повідомить письмово іншій стороні про відмову від договору, цей договір вважається продовженим на черговий однорічний термін. Виходячи з положень статті 4 зазначених Публічних договорів датою їх акцептування є 01.07.2022 (факт отримання послуг). Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Будинок [ADDRESS] оснащений єдиною централізованою системою опалення, отже відповідачі користуються наданими позивачем послугами з теплопостачання, у зв`язку з чим, сторони перебувають у зобов`язальних відносинах та у них виникають відповідні цивільні права та обов`язки. Таким чином, позивачем виконано свої зобов`язання щодо надання послуг з теплопостачання, а відповідачі по справі зобов`язані оплатити надані послуги. Така правова позиція викладена в ухвалах ВССУ від 20 листопада 2013 року по справі № 6-29503св13, від 17 вересня 2014 року по справі № 6-6707св14 та в ухвалі від 15 жовтня 2014 року по справі № 6-29394св14. Статтями 319 та 322 ЦК України, закріплено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно зі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію, інші послуги) стягується, крім квартирної плати, по затвердженим у встановленому порядку тарифам. Згідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договорів найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями. Як встановлено вище, позивач виконує свої обов`язки та забезпечує надання відповідачам послуг з теплопостачання, що підтверджено матеріалами справи. Приписами цивільного законодавства передбачено, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох відсотків річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідачі не виконують свої обов`язки, у зв`язку з чим, виникла заборгованість за користування житлово-комунальними послугами, а саме, заборгованість за централізоване: опалення за період з 07.03.2017 по 09.12.2022 у розмірі 56 231,59 грн., постачання гарячої води за період з 07.03.2017 по 09.12.2022 у розмірі 4330,50 грн., на вказану суму заборгованості нараховано інфляційні втрати 3518 грн., 3 % річних 1321,38 грн., а також заборгованість за централізоване: опалення за період з 10.12.2022 по 31.05.2025 у розмірі 19 011,42 грн., постачання гарячої води за період з 10.12.2022 по 31.05.2025 у розмірі 16 860,15 грн.; за абонентську плату за: Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 по 31.05.2025 у розмірі 1058,40 грн., Індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 по 31.05.2025 у розмірі 613,44 грн.; за послуги з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем: теплопостачання за період з 01.07.2022 по 31.05.2025 у розмірі 1397,20 грн., постачання гарячої води за період з 01.07.2022 по 31.05.2025 у розмірі 454,30 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком. Вказана у розрахунку позивача заборгованість відповідачами на теперішній час не погашена. Щодо застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Як вбачається з розрахунку заборгованості за послуги з теплопостачання, позивач просить стягнути заборгованість за період з 07.03.2017 року по 31.05.2025 року. Відповідачами подані заяви про застосування строків позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Строк карантину неодноразово продовжувався, в зв`язку з чим карантин в Україні діяв в період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року. Крім того, згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено зокрема п. 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦКУ, на підставі Закону від 08.11.2023\~№ 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі Закон №3450) був викладений наступним чином: у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений ЦКУ, зупиняється на строк дії такого стану Отже, хоча норми «Прикінцевих та перехідних положень» ЦКУ, якими призупинялися строки позовної давності на період карантину та воєнного стану, мають різні формулювання, але, фактично строки позовної давності були «на паузі» у період з 02.04.2020 по 03.09.2025 року. З огляду на вищевикладене стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає заборгованість за послуги з теплопостачання в межах позовної давності з 03.04.2017 року по 31.05.2025 року. Враховуючи викладене, що суд вважає, що з відповідача [PERSON] підлягає до стягненню заборгованість за централізоване: опалення за період з 03.04.2017 по 09.12.2022 у розмірі 55 163,29 грн., постачання гарячої води за період з 03.04.2017 по 09.12.2022 у розмірі 4330,50 грн., інфляційні втрати 3189,73 грн., 3 % річних 1162,12 грн., заборгованість за абонентську плату за: Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 по 01.12.2022 у розмірі 176,40 грн., Індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 по 01.12.2022 у розмірі 102,24 грн.; за послуги з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем: теплопостачання за період з 01.07.2022 по 01.12.2022 у розмірі 199,60 грн., постачання гарячої води за період з 01.07.2022 по 01.12.2022 у розмірі 64,90 грн. Враховуючи, що відповідач [PERSON] , [INFO] , досягла повноліття лише 09.12.2022 року, тому підлягає до стягненню у солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за централізоване: опалення за період з 10.12.2022 по 31.05.2025 у розмірі 19 011,42 грн., постачання гарячої води за період з 10.12.2022 по 31.05.2025 у розмірі 16 860,15 грн.; за абонентську плату за: Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.12.2022 по 31.05.2025 у розмірі 882 грн., Індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.12.2022 по 31.05.2025 у розмірі 511,20 грн.; за послуги з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем: теплопостачання за період з 01.12.2022 по 31.05.2025 у розмірі 1197,60 грн., постачання гарячої води за період з 01.12.2022 по 31.05.2025 у розмірі 389,40 грн. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2982,88 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial