Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

В грудні 2021 року [PERSON] звернувся до Романівського районного суду Житомирської області з позовом до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Згідно заявлених вимог, позивач [PERSON] просить суд визначити йому додатковий строк три місяці для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] . Вимоги позиву обґрунтовані тим, що [INFO] помер [PERSON] . За доводами позовної заяви, позивач нещодавно, під час розмови з його батьком, дізнався що [PERSON] 16.02.2018 склав заповіт, за яким все майно заповів позивачу. Тому, 27.09.2021, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач звернувся із заявою до приватного нотаріуса, яким позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через пропуск визначеного законом строку на подання заяви про прийняття спадщини. Крім того, під час звернення до приватного нотаріуса було встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв його син - [PERSON] , який не надав письмової згоди на подання позивачем заяви про прийняття спадщини. Позивач посилається на те, що беручі до уваги його необізнаність про наявність заповіту, складеного [PERSON] 16.02.2018, та відсутність згоди відповідача для подання заяви про прийняття спадщини, він змушений звернутись до суду з цим позовом. Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 05 січня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання на 10 березня 2022 року; витребувано від приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Прогонного Євгена Михайловича інформацію про те, чи заводилася спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.15-16). 16 лютого 2022 року від Приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Прогонного Євгена Михайловича до суду надійшла копія спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 26-41). Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 10 березня 2022 року відкладено підготовче засідання на 04 квітня 2022 року (а.с. 45). 04 квітня 2022 року підготовче засідання не проводилось та відкладено на 04 травня 2022 року (а.с. 48). 04 травня 2022 року підготовче засідання не проводилось та відкладено на 10 червня 2022 року (а.с. 52). 10 червня 2022 року підготовче засідання не проводилось та відкладено на 12 липня 2022 року (а.с. 57). Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 12 липня 2022 року відкладено підготовче засідання на 08 серпня 2022 року (а.с. 66-67). Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 08 серпня 2022 року відкладено підготовче засідання на 03 жовтня 2022 року; витребувано від комунального некомерційного підприємства «Романівська лікарня» Романівської селищної ради копії медичних карток хворого [PERSON] про перебування останнього на стаціонарному лікуванні в період з 02 лютого 2018 року по 12 лютого 2018 року та з 12 лютого 2018 року по 06 квітня 2018 року (а.с. 73-74). 29 серпня 2022 року від комунального некомерційного підприємства «Романівська лікарня» Романівської селищної ради на адресу суду надійшли оригінали медичних карт стаціонарного хворого [PERSON] , [INFO] , жителя [ADDRESS] за період з 02 по 12 лютого 2018 року та № 452 за період з 12 лютого по 06 квітня 2018 року (а.с. 76). Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 03 жовтня 2022 року відкладено підготовче засідання на 04 листопада 2022 року (а.с. 82-83). Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 04 листопада 2022 року відкладено підготовче засідання на 02 грудня 2022 року (а.с. 91-92). Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2022 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом [PERSON] до Романівської селищної ради Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про визнання заповіту недійсним (цивільна справа №290/1268/22) (а.с. 99-100). Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 14 травня 2024 року провадження по справі поновлено та призначено підготовче засідання на 02 липня 2024 року (а.с. 107). Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 02 липня 2024 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті на 22 липня 2024 року. (а.с. 116-117). 22 липня 2024 року судове засідання не проводилось та відкладено на 09 жовтня 2024 року (а.с. 119). 09 жовтня 2024 року судове засідання не проводилось та відкладено на 26 листопада 2024 року (а.с. 126). Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 26 листопада 2024 року відкладено судове засідання на 16 січня 2025 року (а.с. 132-133). Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 16 січня 2025 року справу передано за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва. (а.с.141-143) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 року справу прийнято до провадження судді Гаврилової О.В., постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено судове засідання. (а.с.156-158) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 серпня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про повернення до стадії підготовчого провадження. (а.с. 193, 203-206) 02 травня 2025 року відповідачем [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Романівська Селищна рада, про визнання заповіту недійсним. (а.с.184-190) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 серпня 2025 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Романівська Селищна рада, про визнання заповіту недійсним - повернуто заявнику. (а.с. 194, 207-210) Представник позивача [PERSON] - адвокат Крижанівський О.А. в судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та пояснив, що позивач зі спадкодавцем в родинних відносинах не перебував, не є спадкоємцем за законом, про існування заповіту дізнався від свого батька у вересні 2021 року, після чого отримав копію заповіту у нотаріуса, який відкрив спадкову справу, та одразу звернувся з позовом до суду. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Чутченко С.О. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Відповідач суду пояснив, що заповіт був складений з порушеннями, оскільки спадкодавець був хворий, не міг усвідомлювати свої дії, його примусово завезли до лікарні, а потім до сільської ради для складання заповіту. Зазначив, що вони з позивачем та батьком останнього спільно приходили до нотаріуса щоб вирішити питання про спадщину. Представник позивача суду пояснив, що обсяг спадкової маси не встановлено. Зазначив, що позов є необґрунтованим, оскільки при складанні заповіту мали місце грубі порушення закону. Також пояснив, що сторони з батьком позивача приходили до нотаріуса, де з`ясувалося, що відсутні документи, які б підтверджували право власності спадкодавця на будь-яке майно. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом установлено, що 16 лютого 2018 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Булдичівської сільської ради Романівського району Житомирської області Кот Олесею Іванівною, зареєстрований в реєстрі за №2, за яким на випадок своєї смерті, все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, та все те, що буде належати йому на час смерті, а також належні йому майнові права та обов`язки на час смерті, заповів [PERSON] , [INFO] . (а.с.30, 34) Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно із статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.33). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне йому майно. Відповідач [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с.39). 26 листопада 2020 року відповідач [PERSON] подав до приватного нотаріуса Романівського районного нотаріального округу Прогонного Є.М. заяву про прийняття спадщини після померлого [INFO] батька [PERSON] (а.с.31). 27 вересня 2021 року приватний нотаріус Романівського районного нотаріального округу Прогонний Є.М. надав відповідь на звернення позивача [PERSON] щодо роз`яснення порядку видачі свідоцтва про право на спадщину до майна померлого [INFO] [PERSON] , за змістом якої [PERSON] попущено визначений законом строк для прийняття спадщини, тому видати свідоцтво про право на спадщину не має можливості. Цією відповіддю також роз`яснено позивачу право на звернення до суду із заявою про продовження строку прийняття спадщини. (а.с.10) Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Згідно частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298 св 18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються поважними в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18) Верховний Суд зазначив, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17. Також при вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини необхідно враховувати свободу заповіту, як фундаментальний принцип спадкового права. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску визначеного законом строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач посилається на свою необізнаність про існування заповіту, про який йому стало відомо від батька і одразу після цього 27 вересня 2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса. Згідно положень частин 1 та 2 статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини», шляхом конкретизації, зазначивши таке: - необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права; - втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини; - спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; - тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування) (див. п.87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24)). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем першої черги. При цьому, за наявними в матеріалах справи доказами не вбачається, що позивач [PERSON] є спадкоємцем будь-якої черги за законом майна померлого [PERSON] , що не заперечується й відповідачем. Таким чином, необізнаність позивача в цій справі про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому, з матеріалів спадкової справи, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , копія якої надана нотаріусом до суду (а.с.27-41), не вбачається, що нотаріусом направлялось позивачеві повідомлення про відкриття спадкової справи та/або про наявність заповіту. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень частин 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Позивач стверджує про свою необізнаність про існування заповіту, до повідомлення про це його батьком та про своє негайне звернення після цього до приватного нотаріуса, яким було заведено спадкову справу, від якого ним було отримано копію заповіту. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Посилання сторони відповідача на те, що він разом з позивачем та батьком останнього звернулись до приватного нотаріуса не підтверджені жодним доказом в розумінні ст. 76-80 ЦПК України. Навпаки, за матеріалами справи вбачається, що заява відповідача про прийняття спадщини посвідчена приватним нотаріусом Полонського районного нотаріального округу Хмельницької області Бондар С.М. 26 листопада 2020 року та цього ж числа зареєстрована приватним нотаріусом Романівського районного нотаріального округу Прогонним Є.М. (а.с.31), яким на підставі цієї заяви в той же день заведено спадкову справу (а.с.41), що спростовує доводи відповідача про те, що 26 листопада 2020 року він разом з позивачем та батьком останнього прибули до приватного нотаріуса, яким було заведено спадкову справу. Таким чином, за матеріалами справи відсутні підстави вважати, що до 27 вересня 2021 року позивач був обізнаний про існування заповіту. З огляду на кладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є обґрунтованими, оскільки визначений законом строк для прийняття спадщини пропущений позивачем з поважних причин - через необізнаність про існування заповіту. Що стосується посилань сторони відповідача на допущені при посвідченні заповіту порушення та його недійсність, то такі доводи не є предметом доказування в межах розгляду даної справи і, відповідно, не є підставою для відмови в задоволенні позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Тому позов [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини підлягає задоволенню. При вирішенні питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору суд враховує, що відповідач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», як інвалід ІІ групи (а.с.40), а позивач не ставить вимоги про компенсацію судового збору за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи наведене та

Outcome: approved