Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом в кому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок в [ADDRESS] . В обґрунтування позову покликався на те, що він у 1998 році придбав спірний будинок у [PERSON] , хоча договору купівлі продажу не укладав. Оформити договір купівлі продажу на даний час є неможливим, оскільки [PERSON] померла. В спірному будинку він проживає з 2000 року, проводив поточний ремонт, доглядав з територією та будинком, сплачував комунальні послуги. На даний час бажає оформити право власності, а тому звернувся до суду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, покликаючись на наведені в позовній заяві обставини. Представник позивача в судових дебатах вказав, що позивач тривалий час безперервно користувався будинком та з точки зору психологічної, юридичної та моральної справедливим було б задоволити позов. Відповідач правом подання відзиву не скористався, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, будучи повідомленим про дату. Час та місце проведення такого. Відповідно суд вважав за можливим проводити розгляд справи за відсутності його представника, що не суперечить вимогам ст. 223 ЦПК України. При цьому суд врахував, що 15.07.2025 відповідачем подано заяву про проведення розгляду справи за його відсутності та постановлення рішення на розсуд суду. Третя особа [PERSON] правом подань пояснень щодо позову не скористалась, в судове засідання не з`явилась, в поданій заяві просила розгляд справи проводити за її відсутності. 18.08.2025 подала заяву про розгляд справи за її відсутності та заперечення проти задоволення позову. Третя особа [PERSON] в письмових поясненнях щодо позову вказала, що спадкоємцями майна [PERSON] , яка померла [INFO] є її доньки [PERSON] та [PERSON] . Зокрема [PERSON] успадкувала земельну ділянку з кадастровим номером 3521182400:02:000:0492, а [PERSON] претендує на житловий будинок по [ADDRESS] , у зв`язку чим, через відмову нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за відсутністю правовстановлюючих документів, звернулась з відповідним позовом до суду. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Кривонос А. І. в судових дебатах просив в позові відмовити покликаючись на те, що власником спірного будинку є [PERSON] та задоволення даного позову призведе до визнання права власності на будинок за двома різними особами одночасно. Також звернув увагу суду на те, що договору між [PERSON] та [PERSON] про купівлю продаж позивачем не представлено, свідки надали показання з чужих слів, позивач зареєстрований за іншою адресою ніж спірний будинок, який на даний час є напіврозваленим. За таких обставин суд вважав за можливе проводити розгляд справи в судовому засіданні за даної явки учасників. Ухвалою від 09.05.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 12.05.2025 позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою від 12.05.2025 відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження, задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 09.06.2025 представником позивача подано клопотання про залучення [PERSON] та [PERSON] в якості третіх осіб без самостійних вимог на боці відповідача. Ухвалою підготовчого засідання від 19.06.2025задоволено клопотання позивача та залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог н предмет спору [PERSON] та [PERSON] , відкладено підготовче засідання. Протокольною ухвалою від 09.07.2025 відкладено підготовче засідання за клопотанням представника третьої особи та з метою виконання позивачем ухвали суду щодо надіслання копії позовної заяви з додатками залученим третім особам. 15.07.2025 до суду надійшла заява відповідача про розгляд справи за відсутності представника відповідача на розсуд суду. 24.07.2025 до суду надійшла заява третьої особи [PERSON] про розгляд справи за її відсутності. 25.07.2025 до суду надійшли пояснення третьої особи [PERSON] щодо позову. Ухвалою підготовчого засідання від 29.07.2025 відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи про зупинення провадження в справі. Також увалами підготовчого засідання від 29.07.2025 задоволено клопотання позивача про виклик свідків та закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті. 18.08.2025 від третьої особи [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та щодо заперечень проти задоволення позову. 18.08.2025 від [PERSON] надійшла заява про закриття провадження в справі. Ухвалою від 21.08.2025 відмовлено в задоволенні клопотання про закриття провадження в справі, досліджено письмові докази та відкладено судове засідання для допиту свідків. Розгляд справи по суті завершено в судовому засіданні 22.10.2025. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, свідків доходить висновку про відмову в задоволенні позову. Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦПК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ЦПК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Таким чином, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. При цьому володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.Разом із цим добросовісність свідчить про те, що ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц). Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі №755/16913/16-ц. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є донькою [PERSON] та зі слів матері їй відомо, що вона після смерті батька продала будинок в с. Казавчин [PERSON] та переїхала проживати до іншої доньки [PERSON] , за що він розплатився з нею. Сама свідок при укладенні договору не була присутня. В членів сім`ї заперечень щодо продажу не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є донькою [PERSON] та зі слів матері їй відомо, що вона після смерті батька продала будинок в с. Казавчин [PERSON] та переїхала проживати до іншої доньки [PERSON] , за що він розплатився з нею грошима та зерном. Сама свідок при укладенні договору не була присутня. В членів сім`ї заперечень щодо продажу не було. З довідок Казавчинської сільської ради від 19.01.2017 № 33 та Хащуватського старостинського округу Гайворонської міської ради Кіровоградської області № 298 вбачається, що [PERSON] проживає з 2000 по 19.01.2017 та з 2000 по 2024 рік, відповідно, за адресою: [ADDRESS] . З довідки ТОВ «Кіровоградська обласна енергопостачальна компанія» від 16.07.2024 вбачається, що [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] , з 01.01.2019 є абонентом ТОВ «КОЕК». З квитанцій про оплату за використану електроенергію за грудень 2012, січень 2013, лютий 2013, грудень 2006, січень 2007, червень 2016, липень 2016, серпень 2016 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , платником є [PERSON] . З свідоцтва про смерть [NUMBER] вбачається, що [PERSON] померла [INFO] . З спадкової справи щодо майна [PERSON] вбачається, що: 10.08.2016 [PERSON] звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] та 12.12.2016 їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку з кадастровим номером 3521182400:02:000:0492. 06.08.2024 до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулась [PERSON] 12.03.2025 спадкоємець, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] [PERSON] подала нотаріусу заяву щодо згоди відповідно до ст. 1272 ЦК України на включення [PERSON] до кола спадкоємців за законом на неохоплене заповітом майно. З рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 03.07.2025 в справі № 385/689/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування вбачається, що за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями в с. Казавчин Голованівського району Кіровоградської області в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Таке набрало законної сили 05.08.2025. У справі судом встановлено, що спадкоємцями за законом щодо майна [PERSON] , які прийняли спадщину є [PERSON] та [PERSON] . При цьому [PERSON] , за рішенням суду від 03.07.2025 в справі № 385/689/25 є власницею спірного будинку, право власності на який за набувальною давністю просить визнати за собою позивач [PERSON] . Позивач на обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він купив в [PERSON] , спірний житловий будинок по [ADDRESS] . Дану обставину він доводив показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , а також письмовими заявами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зазначав, що з врахуванням ЦК України від 2001 року, з 2001 року пртягом більше 10 років є добросовісним володільцем спірного будинку, яким володіє відкрито та безперервно, а тому має право набути такий за набувальною давністю. При оцінці доказів суд не бере до уваги письмові заяви [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виходячи з того, що показання свідків повинні бути досліджені судом безпосередньо в судовому засіданні шляхом проведення допиту свідка. Також суд критично оцінює показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо того, що [PERSON] продала [PERSON] спірний будинок, оскільки факт укладення договору купівлі продажу нерухомого майна, який мав бути нотаріально посвідчений та набирав чинності з часу його державної реєстрації (ст.. 227 ЦК України 1963 року) не може доводитись лише показами свідків. Крім того так показання є показаннями з чужих слів слів [PERSON] , яку, у зв`язку з смертю, неможливо допитати та не підтверджуються іншими доказами в справі. Сплата позивачем послуг за електропостачання не є достатньою підставою для визнання за ним права власності за набувальною давністю на житловий будинок. Власником спірного будинку є третя особа по справі [PERSON] , яка не відмовилась від права власності на такий, навпаки заперечує позов. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Таким чином, виходячи з того, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено, суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для набуття позивачем у власність за набувальною давністю спірного будинку. Суд бере до уваги те, що відповідачем у справі позивач зазначив Гайворонську міську раду Голованівського району Кіровоградської області, хоча йому було відомо про те, що рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області в справі № 385/689/25 за позовом [PERSON] саме за нею було визнано право власності на спірний будинок та що щодо майна [PERSON] було заведено спадкову справу та [PERSON] і [PERSON] звернулись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини. Зокрема спадкова справа була витребувана судом ухвалою від 12.05.2025 про відкриття провадження та в судовому засіданні судом було роз`яснено щодо наслідків невірного визначення позивачем відповідача в справі, у зв`язку з чим стороною позивача було заявлено клопотання про залучення [PERSON] і [PERSON] лише в якості третіх осіб. ВС у постанові від 09.07.2019 у справі №920/999/16 зауважив, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №924/925/17 та від 22.05.2018 у справі №922/1574/17). Лише при відсутності спадкоємців, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Крім того, відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц(пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц(пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц(пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)). Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Також Верховний Суд у постанові від 17.05.2021 року у справі №309/2340/15-ц зазначив, що висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників, адже незалучення особи до участі у справі позбавляє її права на вчинення процесуальних дій, які передбачені законом лише для відповідача, зокрема, можливості подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо. Отже оскільки судом встановлено, що спадкоємцем після смерті [PERSON] та власником спірного житлового будинку в [ADDRESS] , за рішенням суду від 03.07.2025, що набрало законної сили, є [PERSON] , то саме вона є належним відповідачем в справі. Наявність такого спадкоємця взагалі виключає необхідність залучення як відповідача Гайворонської міської ради. Відповідно до ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3ст. 89 ЦПК України). З огляду на вищевикладене,беручи до уваги всі встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Outcome: dismissed