Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

07 березня 2025 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшла вказана позовна заява [PERSON] , сформована в системі «Електронний суд» 07.03.2025 року представником позивача адвокатом Чекменьовим Д.М. (діє на підставі Ордеру серії АН №1637182 від 07.03.2025 р.), до Енергодарської міської ради про визнання права власності, в якій позивач просить: визнати за [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право приватної власності на 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , жилою площею 40,3 кв.м, загальною площею 70,5 кв.м.. В обґрунтування\~позовної заяви\~позивач посилається\~на те,\~що відповідно\~до договору\~купівлі-продажу\~зареєстрованого на\~Товарній Біржі\~«ІНТЕР» 12.05.2000\~року,\~реєстрацію якого\~підтверджено підписом\~директора Товарної\~Біржі «ІНТЕР»\~Романовим Е.Ф.,\~3-х\~кімнатна квартира\~ [ADDRESS] ,\~жилою площею\~40,3\~кв.м,\~належить [PERSON] .\~Даний договір\~був зареєстрований\~у бюро\~технічної інвентаризації,\~про що\~свідчить відповідний\~запис на\~зворотньому боці\~договору.\~Відповідно до\~технічного паспорту\~квартира [ADDRESS] розташована\~на 8\~поверсі 9-ти\~поверхового будинку\~та складається\~з 3-х\~кімнат житловою\~площею 40,3\~кв.м,\~загальною площею\~70,5\~кв.м.\~30.09.2024\~року позивачка\~звернулася до\~Державного реєстратора\~прав на\~нерухоме майно\~Департаменту з\~питань реєстрації\~виконавчого органу\~Київської міської\~ради (Київської\~міської державної\~адміністрації)\~м.\~Київ з\~заявою про\~реєстрацію прав\~власності на\~квартиру.\~Однак,\~07.10.2024\~року отримала\~рішення про\~відмову в\~проведенні реєстраційних\~дій №\~754276330\~мотивоване тим,\~що:\~«…КП «Енергодарське\~БТІ» ЕМР\~не має\~змоги виконати\~вимоги ч.\~2\~ст.13\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України»,\~а саме\~:\~змінити податкову\~адресу на\~підконтрольну територію\~України.\~Враховуючи вищевказані\~обставини,\~зазначене підприємство\~не може\~здійснювати господарську\~діяльність поза\~межами міста\~Енергодар,\~як наслідок\~КП «\~Енергодарське БТІ»\~ЕМР на\~підконтрольній території\~України не\~функціонує.\~В Енергодарської\~міської військової\~адміністрації та\~органів місцевого\~самоврядування м.\~Енергодара відсутній\~доступ до\~інформації,\~яка знаходиться\~у комунального\~підприємства «Енергодарське\~бюро технічної\~інвентаризації Енергодарської\~міської ради\~через перебування\~м.\~Енергодара на\~території ,\~що окупована\~військовими рф\~з 04.03.2022 року…». Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року №309 було визначено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. У відповідності до зазначеного Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України Енергодарська міська територіальна громада Запорізької області визнано тимчасово окупованою територією України із 04.03.2022 року. З метою подальшої реалізації прав власника щодо звернення за відшкодуванням шкоди завданої країною-агресором позивачка звернулася до державного реєстратора за внесенням відомостей про право власності на квартиру до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Однак, здійснити реєстрацію права власності на квартиру позивачки з причин викладених в Рішенні про відмову впроведенні реєстраційних дій не можливо, у зв`язку з чим позивачка [PERSON] вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.03.2025 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Коломаренко К.А. Ухвалою суду від 11.03.2025 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 19.03.2025 року до суду надійшла заява сформована в системі «Електронний суд» 07.03.2025 року представником позивача адвокатом Чекменьовим Д.М. (діє на підставі Ордеру серії АН №1637182 від 07.03.2025 р.), про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. На підставі Закону України № 4273-IX від 26.02.2025 року «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів», який набрав чинності 25.04.2025 року, відбулася зміна найменування Ленінського районного суду міста Запоріжжя на Дніпровський районний суд міста Запоріжжя Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, 17.04.2025 року представник позивача подав заяву, в якій просив підготовче засідання та всі наступні судові засідання проводити без участі позивача та його представника, просить розглянути справу за наявним матеріалами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У судове засідання відповідач явку свого представника не забезпечив, проте 12.08.2025 року через канцелярію суду надійшла заява начальника міської військової адміністрації Д. Орлова про розгляд справи без участі відповідача, проти позовних вимог не заперечують. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247Цивільного процесуального кодексу України(далі -ЦПК України) у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, позивачем до позовної заяви долучено копію договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній Біржі «ІНТЕР» 12.05.2000 року, реєстрацію якого підтверджено підписом директора Товарної Біржі «ІНТЕР» Романовим Е.Ф., відповідно до якого [PERSON] придбала 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , жилою площею 40,3 кв.м. Даний договір був зареєстрований у бюро технічної інвентаризації, про що свідчить відповідний запис на зворотньому боці договору. 26 травня 2000 року Енергодарським бюро технічної інвентаризації на ім`я [PERSON] складено технічний паспорт (з додатками) на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , згідно якого трикімнатна квартира має загальну площу 70,5 кв.м, житлову 40,3 кв.м., підсобної площі 25,2 кв.м. та складається з кімнат 19.6, 11.1 та 9.6 кв.м, кухні площею 8,9 кв.м, ванної кімнати площею 2,6 кв.м, вбиральні площею 1,3 кв.м, коридору площею 12,4 кв.м. У позовній заяві вказано, що оригінал договору купівлі-продажу, зареєстрований у бюро технічної інвентаризації, перебуває у позивача. Крім того, судом встановлено, що 30.09.2024 року позивачка звернулася до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ з заявою про реєстрацію прав власності на квартиру. Разом з тим, 07.10.2024 року отримала рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 754276330 мотивоване тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме: не отримання інформації про права, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію права. Отже позивач вважає, що її право власності на нерухоме майно не визнається. Згідно із положеннями, зокрема, ст.ст.15,16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав того, що це право оспорюється або не визнається іншими особами на такий об`єкт. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 321ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статей316,317,328 ЦК Україниправом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Положеннями частини другої статті 328\~ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Відповідно до статті 379\~ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. За правилами статті 392\~ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328\~ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Тобто, за вказаною нормою права, вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Верховний Суд в своїй постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 вказав, що до2013 року реєстрація права власності на майно проводилася в реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстрацію права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилася у Бюро технічної інвентаризації, із видачею про це документів (витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Якщо документи містять одну з наступних відміток: штамп БТІ або відмітку БТІ, чи є витяг з реєстру БТІ, тоді документи вважаються належним чином оформлені, а право власності зареєстроване до2013 року в старому реєстрі прав власності на нерухоме майно і відповідно, держава визнає право власності на таке майно. Такі документи є дійсними. Тобто, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Відповідно до Порядку реєстрації прав власності, який діяв до 2013 року, реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інші приміщення, будівлі та споруди проводилася в реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснювалась реєстраторами заснованих відповідними органам місцевого самоврядування комунальних підприємств бюро технічної інвентаризації (БТІ)за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна. Державна реєстрація здійснювалась на підставі правовстановлювальних документів, зокрема: -договорів, за яким відповідно до законодавства передбачається перехід права власності; виданих нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів); свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане органом місцевого самоврядування; свідоцтва про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень державного та комунального житлового фонду; рішення суду про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна тощо. Одночасно з прийняттям рішення про державну реєстрацію прав, реєстратор БТІ вносив записи до відповідного розділу Реєстру прав власності на нерухоме майно, після чого видавав у паперовому вигляді витяг про державну реєстрацію прав, який є невід`ємною частиною правовстановлювального документа, а у разі проведення державної реєстрації права на нерухоме майно на правовстановлювальному документі також робив відмітку (штамп)про державну реєстрацію. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону 1952-IV речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, для підтвердження свого права, яке виникло до 01.01.2013, якщо власники зазначених об`єктів нерухомого майна мають документи, що містять одну з наступних відміток: штамп БТІ або відмітку БТІ, чи є витяг з реєстру БТІ, такі документи вважаються належним чином оформлені, а право власності зареєстроване до 2013 року в старому реєстрі прав власності на нерухоме майно. Відповідно до положень частини першої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76\~ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем належним чином не доведено, чому право власності на належну їй квартиру не може бути підтверджене на підставі Договору купівлі-продажу квартири, який підтверджує право власності позивача на зазначений об`єкт нерухомості. Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16\~ЦК свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою. Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). Суд зазначає, що в даному випадку зміст позовних вимог не відповідає змісту порушених прав, оскільки необхідність захисту своїх прав у цій справі позивач обґрунтовує відмовою державного реєстратора у проведені реєстраційних дій за заявою позивача, проте це рішення позивачем не оскаржувалося. Водночас позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на квартиру до відповідача, який не оспорює таке право. З наявної в матеріалах справи копії Договору купівлі-продажу квартири, вбачається, що речове право на квартиру було зареєстровано у Енергодарському бюро підприємства з технічної інвентаризації за [PERSON] на праві приватної власності, про що внесено відповідний запис реєстровий номер №198 в реєстрову книгу №22 від 24.05.2000 року, який у свою чергу, є підтвердженням реєстрації відповідного речового права, що виникло до 01.01.2013 року. Крім того слід урахувати, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першоїстатті 106 Конституції України,Закону України «Про правовий режим воєнного стану»введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (станом на час розгляду справи) від 28.02.2025 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України) 11.03.2025 року № 376, м. Енергодар віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України з 04.03.2022. Також, нормами статті 11\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території. За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України. Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України. Отже, система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях. Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ. Таким чином, у випадку позивача, документ (договір купівлі-продажу), що посвідчує набуття позивачем права власності та позначка на ньому, яка свідчить про проведення державної реєстрації до 01.01.2013 року збережений в оригіналі, та був долучений до пакету документів з яким позивач звертався до державного реєстратора у відповідності до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна. При цьому, запитувана державним реєстратором інформація у БТІ м. Енергодар не може бути надана у зв`язку із тимчасовою окупацією міста Енергодар, разом з тим, позивачем подано всі необхідні документи для проведення реєстрації права власності у реєстрі речових прав. На думку суду, належним способом захисту прав та інтересів позивача має бути оскарження рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову в проведенні реєстраційних дій. Отже судом не встановлено обставин, з якими закон пов`язує визнання за позивачем права власності в порядку ст. 392 ЦК України, як і не встановлено обставин за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності нерухомого майна, своїми діями чи бездіяльністю перешкоджає, або зумовлює неможливість реалізації права власності, у тому числі вільно розпоряджатися нерухомим майном, за наявності у позивача оригіналу Свідоцтва про право власності на квартиру. Будь-які докази звернення до відповідача, за наслідками якого можуть мати місце перелічені обставини, суду не представлено. Таким чином, зважаючи на те, що докази порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача в матеріалах справи відсутні, обставини, за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності позивачу нерухомого майна не підтверджено, тому відсутні підстави для застосування положення ст.\~392\~ЦК України та задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed