Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом, зазначивши, що [INFO] померла її мати [PERSON] , [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина, що складається з 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.12.1997року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженям № 4/3238-97, та зареєстрованого в КП ДМБТІ в реєстрову книгу № 378п за реєстровим № 42. Іншими власниками вказаної квартири є позивач та її чоловік [PERSON] , яким також належить по 1/3 частині квартири на підставі правовстановлюючого документу. Квартира складається з трьох житлових кімнат житловою площею 40,0кв.м., загальною площею 68,3кв.м. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є її дочка, позивачка по справі. У визначений законом строк позивачка , як спадкоємець першої черги, не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки вважала, що на момент смерті матері, з якою вона разом проживала постійно, то спадщину фактично прийняла. Звернувшись за консультацією до нотаріуса щодо оформлення с спадкових прав, отримала роз`яснення, що у зв`язку з тим, що позивачка проживала з матір`ю на момент її смерті, то з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, можу звернутися у будь-який час. Не піддавши сумніву зазначену консультацію, вона продовжувала проживати та користувася вказаною спадковою квартирою , сплачувати всі комунальні послуги, підтримувати квартиру у належному стані, а також все інше, що притаманне власникові житла. Проте, [PERSON] з липня 2007року по день її смерті була зареєстрована у придбаній позивачкою та її родиною квартирі за адресою : [ADDRESS] , хоча продовжувала проживати разом з позивачкою у належній їм квартирі. У вересні 2024року позивачка звернулася до приватного нотаріуса ДМНО Леон І.О. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, де була заведена спадкова справа № 41/2024, номер у спадковому реєстрі 72959213 від 11.09.2024року. 10.10.2024 року позивачка отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, де зазначалося, що для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, протягом яких спадкоємці за законом чи за заповітом можуть відмовитися від спадщини, прийняти її, відкликати раніше подані заяви, тому у зв`язку з пропуском шести місячного строку для. прийняття спадщини та відсутністю документів, що підтверджують спільне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У зв`язку із відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, позивач не може у позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права, у зв`язку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Просила суд встановити факт постійного проживання однією сім`єю разом з моєю матір`ю [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , з грудня 1997року по [INFO] , тобто до часу відкриття спадщини, за адресою: [ADDRESS] . Та Визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на 1/3 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , що складається з трьох житлових кімнат житловою площею 40,0кв.м., загальною площею 68,3кв.м. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 03 вересня 2025 року відкрито провадження по даній справі. Представник позивача в судових засіданнях позові вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про дату та час слухання справи повідомлені належним чином. Надав заяву про розгляд справи за відсутності представника Дніпровської міської ради та прийняття рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Леон Інна Олександрівна до судового засідання не з`явилась, про дату та час слухання справи повідомлена належним чином. Надала заяву про розгляд справи за відсутності. Вислухавши пояснення представника позивача, свідків [PERSON] , [PERSON] , суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Судом встановлено, що позивачка, до шлюбу [PERSON] народилася [INFO] , що підтверджується повторним свідоцтвом про моє народження серії [NUMBER] , виданим Спаською сільською радою Новомосковського району Дніпропетровської області згідно до актового запису № 1 від 04.01.1950року, де її матір`ю вказана [PERSON] . Свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , виданим Амур-Нижньодніпровським відділом РАГС м. Дніпропетровська згідно актового запису № 1755, встановлено, що 17 листопада 1967року, [PERSON] , уклала шлюб з [PERSON] , змінивши прізвище на [PERSON] . Свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , виданим Амур-Нижньодніпровським відділом РАГС м. Дніпропетровська згідно актового запису № 196, встановлено, що 17 лютого 1952року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , змінивши прізвище на [PERSON] . Судом встановлено, що мати позивача [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Амур-Нижньодніпровським Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, згідно до актового запису № 448 від 09.03.2010року. Встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.12.1997року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженям № 4/3238-97, та зареєстрованого в КП ДМБТІ в реєстрову книгу № 378п за реєстровим № 42. Відповідно до інформації відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради [PERSON] з 03.07.2007 року по день її смерті була зареєстрована у квартирі за адресою : [ADDRESS] , а [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] з 03.12.1997 року по 06.03.2010 року. Відповідно до довідки КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР № 10856 від 09.10.2025року, квартира за адресою [ADDRESS] станом на 31.12.2012року зареєстрована як спільна часткова власність за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.12.1997року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженям № 4/3238-97, та зареєстрованого в КП ДМБТІ в реєстрову книгу № 378п за реєстровим № 42. Зі спадкової справи № 41/2024 після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , вбачається, що [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою державного нотаріуса Леон І.О. від 10.10.2024 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, у зв`язку з пропуском шести місячного строку для прийняття спадщини та відсутністю документів, що підтверджують спільне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права (частина 2 статті 16 ЦК України). За частиною першою ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою ч. 1 ст. 1220 ЦПК України. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ст. 1270 ЦК України. Частина 1 ст. 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У ст. 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 3 ст. 1296 ЦК України визначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно зі ст. 392 ЦК України в судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Постановою державного позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері через відсутність факту прийняття спадщини. Отже, на даний час у позивача існують перешкоди у прийнятті спадщини. Разом з тим, судом встановлено, що позивач є спадкоємцем за законом першої черги. Із заявою про прийняття спадщини після смерті матері звернулась лише вона. Факт постійного проживання позивача разом з матір`ю на час відкриття спадщини підтвердили в судовому засіданні допитані свідки. Прийняття спадщини - є правом спадкоємця і залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідно волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України встановленню підлягають обставини щодо спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем (що розуміється як наявність взаємних прав та обов`язків по відношенню один до одного, спільне утримання майна, ведення спільного господарства та інше) на час смерті останнього. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не с абсолютним підтвердженням обставин про те. що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК б країни, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від і0.01.20;9 у справі №484/747/17. від 07.06.2022 у справі №175/4514/20. З представлених суду доказів вбачається, що позивач постійно проживав разом зі спадкодавцем до дня її смерті, що відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є підставою для визнання позивача спадкоємцем, який прийняв спадщину належним чином. Позивач не має можливості оформити спадкові права без звернення до суду з даним позовом. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Під час розгляду справи суд виходить з аналізу прецедентної практики Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ), яка свідчить про важливість дотримання державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захист прав людини через призму цього принципу, так у рішенні ЄСПЛ «Федоренко проти України» суд нагадав, що відповідно до його прецедентної практики поняття «майно» може поширюватися на «наявне майно» або активи, включаючи претензії, щодо яких заявник може обґрунтовано стверджувати, що він принаймні має «законні сподівання» ефективно скористатися правом власності. Аналізуючи практику розгляду судом справ щодо порушення права володіння майном, можна зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) як матеріальних, так і нематеріальних. Зокрема, у контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами було усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27.04.1979 р., п. 64), тобто наявне майно (existing possessions). У даному випадку предметом спору є захист права позивача на наявне майно, що уже увійшло до складу спадщини, яке спадкоємець має законне сподівання отримати у спадок. Позивач звернувся до суду через об`єктивні обставин, які позбавляють його можливості оформити спадкові права і отримати спадщину на нерухоме майно, а тому, з урахуванням принципу верховенства права, його право підлягає захисту судом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог, оскільки судом встановлено факт проживання позивача разом зі спадкодавцем до дня її смерті, що доводилось позивачем під час вирішення спору про право, а тому додатково встановлювати факт постійного проживання разом зі спадкодавцем до дня її смерті, немає необхідності. Відповідно до ст. 141 ЦПК, суд вважає за необхідне судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за її рахунок.

Outcome: partial