Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

Позивач КВЕП «Подільськтеплокомуненерго» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за послуги з постачання теплової енергії станом на 01.11.2024 у сумі 45 103,18 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підприємство забезпечує тепловою енергією квартиру [ADDRESS] . На ім`я відповідача відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . За вказаною адресою відповідач отримує послуги, проте їх не оплачує, утворився борг, який позивач просить стягнути у судовому порядку. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 15.04.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 25.04.2025 року набрав чинності Закон № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів", відповідно до якого Котовський міськрайонний суд Одеської області перейменовано на Подільський міськрайонний суд Одеської області. 16.09.2025 відповідач подав заяву про застосування позовної давності. 23.09.2025 позивач надав заперечення на вказану заяву. Представник позивача з`явився у судове засіданні. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Позиції сторін у судовому розгляді Представник позивача Комунального виробничого експлуатаційного підприємства "Подільськтеплокомуненерго" в судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Натомість зазначила, що позивач не має доказів на підтвердження того, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , вона не має, чи відомостей що відповідач зареєстрований за вказаною адресою. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився. Інших заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Встановлені судом фактичні обставини. Норми права, які застосовував суд Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка визначає терміни, які вживаються у цьому Законі, житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Аналіз змісту цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово комунальних послуг. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 08 жовтня 1992 № 572, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами або законом. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг одночасно покладено як на споживача (відповідача), так і на виконавця (позивача) (п. 1 ч. 2 ст. 7., п. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Відповідно до вимог п.13 Правил надання послуг з постачання теплової енергії від 21.08.2019, послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статей 13 і 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно зі ст. ст. 322, 360 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, враховуючи положення ст. ст. 317, 322, 360 ЦК України, власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (Постанова КЦС ВС від 02.04.2020 року у справі № 757/29813/17-ц). Позивач зазначає, що комунальне виробниче експлуатаційне підприємство "Подільськтеплокомуненерго" забезпечує тепловою енергією квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якій мешкає відповідач [PERSON] за особовим рахунком № [NUMBER] , у якої станом на 01.11.2024 існує заборгованість в сумі 45 103,18 грн., що свідчить про невиконання споживачем комунальної послуги свого зобов`язання по сплаті наданих послуг та порушенні прав комунального виробничого експлуатаційного підприємства "Подільськтеплокомуненерго". Відповідно до ч.2. ст.12 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). У разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Мотиви суду Щодо позовних вимог Судом встановлено, що в матеріалах справи наявний лише реєстр нарахувань та оплат, згідно з яким за абонентом [PERSON] (особовий рахунок № [NUMBER] ) станом на 01.11.2024 рахується заборгованість у сумі 45 103,18 грн. Згідно з ч. 2 ст. 312 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі). Індивідуальний договір вважається укладений зі споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. Текст відповідного договору було розміщено 13.10.2021 на офіційному сайті Подільської міської ради podilska-gromada.gov.ua в розділі «оголошення». Таким чином, станом на 13.11.2021 типові договори з індивідуальними споживачами про надання послуги з постачання теплової енергії вважаються укладеними з відповідною категорією споживачів. Отже, позовні вимоги ґрунтуються на типовому договорі з індивідуальними споживачами про надання послуг з постачання теплової енергії, який вважається укладеним. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Принцип змагальності сторін покладає на кожну із них обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Розрахунок позивача про заборгованість за користуванням послугами з теплопостачання стосується квартири [ADDRESS] . Разом з тим, позивач доказів належності квартири відповідачу [PERSON] чи його реєстрації за адресою розташування нерухомого майна не надав. Сама по собі наявність відкритого особового рахунку на ім`я особи не є безспірним доказом того, що ця особа є власником майна або споживачем послуг у розумінні закону, на якого покладено обов`язок з утримання цього майна. Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що [PERSON] є суб`єктом відповідальності за даним зобов`язанням (власником або стороною договору), суд не вбачає підстав для задоволення позову. Отже, суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт порушення його права у вказаних правовідносинах саме відповідачем [PERSON] , оскільки правові підстави для стягнення заборгованості позивач пов`язує виключно із фактом того, що відповідач відповідно до обліку, який ведеться позивачем, є користувачем послуг підприємства теплопостачання, проте в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідач є власником житлового приміщення чи зареєстрований за адресою його розташування, та на якого законом покладено обов`язок його утримання, а тому у задоволенні позову про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання у сумі 45 103,18 грн слід відмовити у повному обсязі. Щодо заяви про застосування позовної давності та доводів сторін про поважність причин її пропуску Розглядаючи заяву відповідача про застосування позовної давності та заперечення позивача щодо її продовження на підставі п. 12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у зв`язку із запровадженням на території України карантину та введенням воєнного стану, суд зазначає наступне. За змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц, позовна давність застосовується лише у разі встановлення судом порушення права позивача. Оскільки в ході розгляду справи суд дійшов висновку про необґрунтованість позову по суті через недоведеність статусу відповідача як власника майна (боржника), правові підстави для застосування наслідків пропуску позовної давності відсутні. За таких обставин, доводи позивача про продовження строків на час дії карантину та воєнного стану не мають правового значення, оскільки процесуальний інститут позовної давності не може бути застосований до вимог, у задоволенні яких відмовлено через їх безпідставність Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача.

Outcome: dismissed