Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

25 серпня 2025 року до Перечинського районного суду Закарпатської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка [PERSON] зазначає, що 01 вересня 2012 року між нею, [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований виконкомом Сімерської сільської ради Перечинського району Закарпатської області за актовим записом № 5, та 03 березня 2020 року видано Перечинським районним відділом ДРАЦС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (повторно). Позивачка вказує, що від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також позивачка посилається на те, що протягом останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має цілком протилежні погляди на шлюб, сім`ю, у них несумісні характери, між ними втрачено почуття любові, відсутнє взаєморозуміння. Позивачка вказує, що ведення між ним спільного господарства та сумісне проживання на даний момент припинено повністю, тому вважає, що подальшого сенсу в даному шлюбі не має, а шлюб існує лише формально. Спори з приводу майна, набутого під час перебування у шлюбі, на даний момент відсутні. Вони спілкуються лише з деяких окремих питань, зокрема, що стосуються дітей. Спори щодо виховання та проживання дітей на даний момент відсутні, оскільки вирішуються між ними шляхом домовленостей. За таких обставин позивачка вважає, що шлюб фактично розпався, примирення вважає неможливим, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду з даним позовом, в якому позивачка [PERSON] просить розірвати шлюб, укладений між нею, [PERSON] , [INFO] , та відповідачем [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований 01 вересня 2012 року виконавчим комітетом Сімерської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис № 5. Після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище « [PERSON] »; малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] після розірвання шлюбу просить залишити проживати разом з матір`ю [PERSON] ; судові витрати позивачка [PERSON] просить покласти на відповідача та стягувати з відповідача [PERSON] , [INFO] , на її користь понесені нею судові витрати на оплату судового збору за звернення з позовом до суду (а.с.1-3). Ухвалою судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 29.08.2025 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 304/1913/25 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. 08.09.2025 року на адресу відповідача було надіслано копію ухвали Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29.08.2025 року про прийняття позовної заяви [PERSON] до розгляду та відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками до позову. З відомостей АТ «Укрпошта» вбачається, що поштове повідомлення із судовими документами, які направлялися відповідачу [PERSON] за зареєстрованою адресою проживання: [ADDRESS] , повернуто суду з відміткою «закінчення встановленого терміну зберігання». Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 30.09.2025 року здійснено перехід розгляду цивільної справи № 304/1913/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін - на розгляд вищевказаної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) в судове засідання сторін по справі. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце проведення судового засідання була повідомлена судом своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомлено, документів на підтвердження поважності причин неявки, до суду не надано, уточнень, доповнень до раніше заявлених позовних вимог на адресу суду позивачкою [PERSON] не подано. Проте, у змісті позовних вимог висловлено прохання розглянути справу без її участі, бути присутньою в судовому засіданні не бажає, проти ухвалення заочного рішення, не заперечує. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений судом своєчасно та належним чином, що підтверджується довідкою про доставку смс-повідомлення, проте про причини неявки суду не повідомлено, документів на підтвердження поважності причин неявки, відповідачем суду не представлено. Правом на подання відзиву відповідач не скористався, будь-яких заперечень щодо заявленого [PERSON] позову, відповідачем не подано. Враховуючи те, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до приписів ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалося. Відповідно до вимог ст.281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив про заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи № 304/1913/25, з`ясувавши всі обставини по цій справі, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з наданих матеріалів, сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] 01 вересня 2012 року уклали шлюб, який зареєстрований Виконкомом Сімерської сільської ради Перечинського району Закарпатської області за актовим записом № 5, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 03 березня 2020 року повторно Перечинським районним відділом ДРАЦС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) серії [NUMBER] , копія якого є в матеріалах даної справи (а.с.9). Від спільного подружнього життя у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.10,11). Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивачка звертається до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ст.ст.104 ч.2, 105 ч.3, 110 ч.1 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі та суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено та відповідачем в судовому засіданні не доведено. Крім того, оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Примушування до шлюбу не допускається, відповідно до приписів статті 24 СК України. А тому, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б їх інтересам, що має істотне значення. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених [PERSON] позовних вимог, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони не підтримують, мешкають окремо один від одного, та будь-яких підстав до збереження сім`ї судом не встановлено та відповідачем в ході розгляду справи в суді не доведено, та формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивача та порушує її особисті інтереси, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересах їх малолітніх дітей. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] в частині розірвання шлюбу. Відповідно до частини другої статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно зі статтею 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із положеннями ч.8 ст.294 ЦПК України, які на підставі ч.9 ст.10 ЦПК України застосовуються і до позовного цивільного судочинства, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Враховуючи право позивачки після розірвання шлюбу іменуватися дошлюбним прізвищем, то ця вимога підлягає задоволенню та після розірвання шлюбу позивачеві необхідно залишити її дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Вирішуючи вимогу позивачки [PERSON] про залишення малолітніх дітей сторін [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] після розірвання шлюбу на проживання із нею, суд враховує наступне. Прийняття судом рішення за зазначеною вимогою узгоджується із правовим висновком, що міститься: у Постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року справа № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), згідно якого за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу; у Постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) згідно якого зазначення у резолютивній частині рішення суду з ким дитина залишиться проживати, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому місце її проживання. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч.ч.2,3 ст.160 Сімейного кодексу України місцем проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також п.п.1,2 ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У відповідності до частини першої статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей. За загальним правилом, за відсутністю спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Проте, судом під час розгляду даної справи не вирішується питання про визначення місця проживання малолітньої дитини. Так, як встановлено, на даний час сторони проживають окремо, малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] проживає за іншою адресою, та вказані обставини ході розгляду справи відповідачем в не спростовані. Якщо батьки дитини проживають окремо одне від одного, то дитина належить до сім`ї того з батьків, з яким вона проживає. Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20. За наведених обставин,

Outcome: approved