Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника позивача адвоката Дубця М.О. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В позові йдеться про те, що 22 серпня 2023 року між сторонами укладений шлюб. 20 лютого 2025 року сторонами придбаний АТЗ марки АУДІ А6, 2007 року випуску, коричневого кольору № кузова [NUMBER] . Дане майно є майном подружжя. Вказаний автомобіль фактично знаходиться у позивача і вона ним користується. На даний час позивач подала до суду позов про розірвання шлюбу. Між сторонами не досягнуто домовленості щодо поділу рухомого майна подружжя, а саме автомобіля. У зв`язку із чим просить припинити право спільної сумісної власності на вказаний транспортний засіб, визнати за позивачем право власності на вказане майна, а також вирішити питання про компенсацію вартості частки вартості зазначеного майна на користь відповідача. Ухвалою судді від 30.09.2025 позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку із необхідністю доплати судового збору позивачем. Ухвалою судді Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02.10.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. В судовому засіданні представник позивача адвокат Дубець М.О. вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Мацух Ю.І. позовні вимоги визнала в повному обсязі. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При цьому,Ю судом береться до уваги та обставина, що визнання стороною відповідача позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Врахувавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 22.08.2023 сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, який зареєстрований Кіцманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та складено відповідний актовий запис № 133. Як вбачається з Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 20.02.2025 цього дня сторони по справі придбали транспортний засіб марки АУДІ А6, 2007 року випуску, коричневого кольору № кузова [NUMBER] . Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу даний автомобіль зареєстровано за позивачем [PERSON] 11.09.2025 Чернівецьким НДЕКЦ проведена судова транспортно-товарознавча експертиза. Відповідно до висновку експерта ринкова вартість транспортного засобу марки АУДІ А6, 2007 року випуску, коричневого кольору № кузова [NUMBER] на момент проведення експертизи становить 302148,68 грн. Як вбачається з квитанції до платіжної інструкції від 18.09.2025 позивач [PERSON] внесла на депозитний рахунок кошти в сумі 151074,40 грн., як компенсацію за 1/2 частку вартості транспортного засобу марки АУДІ А6, 2007 року випуску, коричневого кольору № кузова [NUMBER] , днз [NUMBER] . Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом, власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (відповідно до ст. 328 ЦК). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Аналіз положень ст. 57 і 62 СК дає підстави для висновку про те, що ст. 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як ст. 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У ст. 60 СК закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК. Конструкція норми ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч. 3 ст. 358 ЦК кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У ст. 68 СК закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК). Суд ухвалює рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК). Статтею 392 ЦК установлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК). Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного з подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Умовою належності майна, яке отримане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК). У разі поділу кожен учасник має право отримати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ст. 70 СК). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пп. 22 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Неподільною є\~річ,\~яку не\~можна поділити\~без втрати\~її цільового\~призначення (ч.\~2\~ст.\~183\~ЦК).\~Неподільні речі\~присуджуються одному\~з подружжя,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними.\~Присудження одному\~з подружжя\~грошової компенсації\~замість його\~частки у\~праві спільної\~сумісної власності\~на майно,\~зокрема на\~житловий будинок,\~квартиру,\~земельну ділянку,\~допускається лише\~за йогозгодою, крім випадків, передбачених ЦК. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 2, 4 і 5 ст. 71 СК). У постанові від 25.05.2020 у справі № 347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві 1/2 вартості автомобіля як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у зазначеному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого з подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди. Виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК (ч. 3 ст. 370 ЦК). Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на отримання від інших співвласників грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (абз. 1 ч. 2 ст. 364 ЦК). Приписами ч. 3 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Суд зазначає, що предметом спору є рухомий об`єкт спільного сумісного майна подружжя, а саме транспортний засіб, який за своєю правовою природою є неподільною річчю. Позивачем при зверненні до суду на виконання вимог закону внесено на депозит грошові кошти в розмірі вартості частки спірного майна. В судовому засіданні представник відповідача визнала позовні вимоги та будучи наділена відповідними повноваженнями, не заперечувала проти виплати такої вартості її довірителю. У зв`язку із цим права позивача підлягають захисту в спосіб про який йдеться в позові шляхом визнання за нею права власності на спірне майно. При цьому право спільної сумісної власності на спірне майно необхідно припинити. Також судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду із позовом понесено судові витрати у виді сплати судового збору та витрат, пов`язаних із залученням експерта. Згідно ч. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 141 ЦПК Украни, яка регулює розподіл судових витрат між сторонами, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вимог ст. 139 ч. 6, 7 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Крім того, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ст. 142 ч. 1 ЦПК України). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить з наступного. Як вбачається з квитанцій до платіжної інструкції від 16.09.2025 та 01.10.2025 позивачем [PERSON] при зверненні до суду сплачено суму судового збору в розмірі 3643,5 грн. На підставі вимог ст. 142 ч. 1 ЦПК України, у зв`язку із визнанням стороною відповідача позовних вимог, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 1821,75 грн (3643,50 грн : 50% = 1821,75 грн). Розмір сплаченого судового збору 1821,75 грн, який залишився після часткового повернення суми, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача у зв`язку із задоволенням позовних вимог. Згідно квитанції до платіжної інструкції від 09.09.2025 позивачем [PERSON] сплачено судові витрати пов`язані із залученням експерта та виготовленням судової транспортно-товарознавчої експертизи в розмірі 2139,40 грн. Зазначені витрати понесені стороною позивача при зверненні до суду із позовом також повинні бути стягнуті з відповідача [PERSON] , оскільки належним чином підтверджені та є співмірними зі складністю проведеної роботи. На підставі викладеного та

Outcome: approved