Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про скасування усиновлення, в інтересах якої неповнолітньої дочки. Позов мотивований тим, що позивач є матір`ю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які народжені у шлюбі з [PERSON] . З 26 липня 2022 року позивач уклала шлюб з [PERSON] . Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 18 січня 2024 року по справі № 150/612/23 визнано [PERSON] усиновлювачем неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Внесено відповідні зміни про батька дитини до актового запису про народження. У зв`язку із тим, що відповідач вчиняв відносно позивача домашнє насильство, за зверненням позивача шлюб між сторонами було розірвано. Після чого відповідач не припинив вчиняти домашнє насильство, постійним свідком чого була також дочка [PERSON] . Вказане погано відобразилося на її психологічному здоров`ї, сприйнятті сім`ї та відносин у ній. Дочка перебуває у постійному стресі. Будь-які відносини між відповідачем та усиновленою ним дочкою припинені. Він не турбується про її фізичний та духовний розвиток, матеріально не забезпечує, загалом він став байдужим до дитини. За вказаних обставин позивач просила суд скасувати усиновлення та внести відповідні зміни до актового запису про народження дочки. В підготовчому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Показала, що участь відповідача у житті дитини призводить до негативних наслідків, що залишають слід на її психологічному та фізичному здоров`ї. [PERSON] в підготовчому засіданні підтвердила пояснення позивача та просила задовольнити позовні вимоги. Зазначила, що відповідач дійсно на регулярній основі вчиняє домашнє насильство, у зв`язку із чим до їхнього будинку постійно приїздять поліцейські. Зараз вона з матір`ю проживає окремо, але відповідач не припиняє своїх дій, приходячи до нового місця їхнього проживання та вчиняючи домашнє насильство. Вона переживає постійний стрес та тривогу. Не може ввечері сама знаходитися у будинку. Відповідач в підготовчому засіданні позовні вимоги визнав. Показав, що випадки домашнього насильства траплялися, про що він шкодує. Але якщо дочка бажає скасувати усиновлення та відносити свої відносини з біологічним батьком, він не заперечує проти цього. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] та [PERSON] були батьками дочки [PERSON] , [INFO] . 26 липня 2022 року позивач [PERSON] одружилася із [PERSON] . Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 18 січня 2024 року по справі № 150/612/23 ухвалено визнано [PERSON] усиновлювачем неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Внесено відповідні зміни про батька дитини до актового запису про народження. У зв`язку із тим, що відповідач вчиняв відносно позивача домашнє насильство, за зверненням позивача шлюб між сторонами було розірвано рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 30 червня 2025 року по справі № 150/479/25. Після чого відповідач не припинив вчиняти домашнє насильство, постійним свідком чого була також дочка [PERSON] . Вказане погано відобразилося на її психологічному здоров`ї, сприйнятті сім`ї та відносин у ній. Дочка перебуває у постійному стресі. Будь-які відносини між відповідачем та усиновленою ним дочкою припинені. Він не турбується про її фізичний та духовний розвиток, матеріально не забезпечує, загалом він став байдужим до дитини. З використанням автоматизованої системи документообігу суду судом було отримано копії постанов по справах № 150/486/25, 150/531/25, згідно яких [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, що полягали у вчиненні домашнього насильства по відношенню до дружини, в присутності неповнолітньої дитини. Твердження позивачки та дочки щодо негативного впливу відповідача на дитину, в підготовчому засіданні не заперечено також відповідачем. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім?я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до змісту статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до частини першої, четвертої статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей (ратифіковано Законом № 3017-VІ (3017-17) від 15 лютого 2011 року із застереженням та заявою) усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Питання щодо усиновлення врегульовані Главою 18 Сімейного кодексу України (далі - СК України) «Усиновлення». Так, статтею 207 СК України встановлено, що усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. У відповідності до частин третьої - п`ятої статті 232 СК України, з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. На підставі рішення суду про усиновлення в актовий запис про народження дитини або повнолітньої особи, складений органами державної реєстрації актів цивільного стану України, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни і видає нове Свідоцтво про народження з урахуванням цих змін (частина перша статті 233 СК України). Отже, в контексті положень про усиновлення та батьківство, усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов?язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися питаннями її виховання та розвитку таким чином і обсягом, яке в мінімальному значенні закріплено у законодавстві та диктується загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 204/586/20 (провадження № 61-8871св21), від 15 квітня 2022 року у справі № 343/1092/20 (провадження № 61-7355св21). У частині першій статті 238 СК України визначено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інших обставин, що негативно впливають на емоційний стан дитини. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 175/1713/20 (провадження № 61-189св22). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Установлені судом обставини, які визнано обома сторонами свідчать про те, що усиновлення суперечить інтересам дитини, негативно впливає на її психоемоційний стан, моральний та духовний розвиток, що є підставами для задоволення позову. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем судового збору у розмірі 1 211,20 грн. за звернення до суду із цим позовом (а.с. 1). Тому вказана сума підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved