Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

Стислий виклад позицій учасників справи. До суду 04.07.2025 надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування поданого позову позивачем зазначено про те, що 12.08.2000 між нею та відповідачем - [PERSON] укладено шлюб. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, як зазначає позивач, на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2001 подружжям набуто у спільну сумісну власність майно, яке підлягає поділу в рівних частках, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована у Вінницькому обласному ООБТІ на праві особистої власності за [PERSON] . У подальшому, 22.11.2021 рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області у справі № 133/1755/21 шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У зв`язку із тим, що між сторонами не досягнуто згоди про порядок, обсяги та будь-який із можливих варіантів поділу спільного майна, позивач вимушена звернутись до суду із відповідною позовною заявою та просить суд, на підставі уточнених позовних вимог, визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнасти за нею право власності на 1/2 частку зазначеної квартири. Позивач у судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що квартира була придбана під час шлюбу, проте позивач не працювала, вся заробітна плата відповідача витрачалась на побутові потреби. Вказує, що квартира була придбана за його особисті кошти: заощадження, які були зароблені до шлюбу. Також [PERSON] зазначає, що позивач не несла витрат на утримання майна. Вважає, що до спірних правовідносин має застосовуватися позовна давність терміном 3 роки, так як позивачу відомо було про порушення її права на спільну сумісну власність з травня 2021 року. У відповіді на відзив позивач заперечила вищенаведені обставини. Вказала, що про спір щодо спільної сумісної власності їй стало відомо влітку 2025 року за обставин повідомлення відповідачу про намір продажу спільної квартири. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 10.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено провести за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Визначено порядок подання до суду документів по суті у справі. До суду 09.09.2025 від позивача, на підставі ст. 49 ЦПК України, надійшла заява про уточнення позовних вимог. У підготовче засідання 23.09.2025 сторони не з`явилися. Позивач подала до суду заяву щодо розгляду справи в підготовчому засіданні без її участі. Позовні вимоги підтримує. Відповідач 22.09.2025 ознайомився з матеріалами справи. У підготовче судове засідання 23.09.2025 не з`явився. Ухвалою суду від 23.09.2025 підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті на 22.10.2025. До суду 07.10.2025 надійшов відзив на позовну заяву. Відповідачем 10.10.2025 скеровано до суду відповідь на відзив. До суду 22.10.2025 відповідачем направлено заяву про відмову у задоволенні позову з підстав спливу строку давності. Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, процесуальні дії не вчинялись. Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що 12.08.2000 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22.11.2021 у справі № 133/1755/21 шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Указані обставини підтверджуються копією рішення суду від 22.11.2021 у цивільній справі № 133/1755/21. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям набуто у спільну сумісну власність двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі продажу від 29.11.2001, що зареєстрований на Товарній Біржі «Українська» м. Київ, реєстраційний номер 151 від 27.11.2001 та Вінницьким ООБТІ 20.12.2001 року, реєстраційний номер 35/731. Договір купівлі-продажу оформлений на Відповідача по справі, який зареєстрований як власник квартири. Згідно із витягом з реєстру територіальної громади від 20.12.2023 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Оціночна вартість двокімнатної квартири, загальною площею 45,1 кв.м., житловою площею 27,8 кв.м. що розташована за адресою: [ADDRESS] , становить 203 401 грн. Зазначене підтверджується звітом про оцінку майна від 24.06.2025. Судом встановлено, що спір між [PERSON] та [PERSON] щодо поділу спільної сумісної власності виник влітку 2025 року. Отже, судом встановлено, що зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] є відносини, які пов`язані із поділом майна подружжя (сімейні правовідносини). Норми права, які застосовував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Згідно із ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. За змістом ч. 2 ст. 372 ЦК України вбачається те, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, положеннями ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено презумпцію рівності часток у праві спільної часткової власності. Згідно і п. 22, 23, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд за результатами оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із врахуванням того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності для вирішення справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачем у передбаченому законом порядку доведено належними та допустимими доказами те, що між під час перебування у шлюбі позивач та відповідач придбали у спільну сумісну власність квартиру, загальною площею 45,1 кв. м., житловою площею - 27,8 кв. що розташована за адресою: [ADDRESS] . Указана квартира\~є спільною\~сумісною власністю,\~що презюмується за відсутності доказів про інше. Відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження тих обставин, що указана квартира була придбана за його особисті кошти. Щодо позовної вимоги позивача про визнання спірної квартири спільним сумісним майном, суд зазначає таке. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц та постанові Верховного Суду від 18 травня 2023 у справі № 344/5528/22. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Аналогічна правова позиція викладено у постанові Великої Палити Верховного Суду від 23.01.2024 (справа № 523/14489/15-ц). У зв`язку із наведеним суд прийшов до переконання про те, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги про визнання квартири [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя, адже відповідні висновки з цього питання зроблено судом у цьому судовому рішенні та підтверджено наявність режиму спільного сумісного майна, а тому у позовній вимозі слід відмовити, адже вона не є ефективним способом захисту порушеного права. Вирішуючи спір між сторонами щодо поділу майна подружжя, а фактично щодо визначення частки у праві власності на квартиру, яка є спільною сумісною власністю, та обґрунтованості указаної позовної вимоги, суд надав об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент звернення до суду, а також визначив чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача, та дійшов висновку про доведеність позивачем належними та допустимими доказами наявності у неї права на частку квартири, та, як наслідок, наявність порушеного права, що є підставою для прийняття судового рішення про задоволення позову у частково. Відповідачем суду не надано будь-яких доказів на спростування позиції позивача про придбання спірної квартири у спільну сумісну власність під час перебування у шлюбі. Отже, суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позивачем належними та допустимими доказами перед судом доведено факт порушення її права у вказаних правовідносинах із [PERSON] , а тому суд дійшов висновку про необхідність визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Щодо застосування строків позовної давності. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, зокрема щодо позову про поділ майна подружжя, пред`явлений після розірвання шлюбу, Верховний Суд неодноразово виснував про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі №126/1737/20, від 28 червня 2022 року у справі № 331/3589/20, від 15 травня 2023 року у справі № 200/26797/15-ц, від 16 жовтня 2023 року у справі №759/12245/20. Суд критично відноситься до позиції відповідача, про те, що обставини щодо складання протоколу про вчинення [PERSON] домашнього насильства (ст. 173-2 КУпАП) відносно [PERSON] від 03.06.2021 свідчать про факт спору щодо поділу спільного майна подружжя та є моментом початку перебігу строку давності. Аналогічно, не підтверджує початок перебігу строку позовної давності про поділ майна подружжя факт не проживання [PERSON] у спірній квартирі. Суд відхиляє твердження відповідача щодо того, що відповідач не несла трат на утримання майна, адже вони не стосуються предмету спору, у тому числі обставин застосування строків позовної давності. Водночас суд враховує, що [PERSON] дізналась про порушення свого права на майно за обставин повідомлення відповідачу про продаж їх спільної квартири влітку 2025 року. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] , звертаючись до суду з даним позовом, строк позовної давності не пропустила. Разом з тим, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд також ураховує наступне. Відповідно до ч.2 ст.72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. За змістом ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України). Момент початку перебігу позовної давності визначений у ст. 261 Цивільного кодексу України, згідно із якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на території України введено воєнний стан з 05 години 30 хвилини 24.02.2022 строком на 30 днів. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 19 такого змісту: «у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Зазначений Закон України від 15.03.2022 №2120-IX набрав чинності 17.03.2022. У свою чергу, Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» № 4434-ІХ від 14.05.2025, який набрав законної сили 04.09.2025, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено. Відтак, позовну давність відновлено з 04.09.2025. Оскільки позивачем даний позов було пред`явлено 04.07.2025, то станом на день звернення до суду з позовом позовна давність була зупинена. При цьому суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права, а тому суд при вирішення питання про початок перебігу позовної давності керується нормою права, яка діяла станом на день звернення позивача до суду з позовом, тобто станом на 04.07.2025. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовна давність при пред`явленні позивачем до суду даного позову не спливла, у зв`язку з чим заява відповідача про застосування до позовних вимог позивача позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову, не підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, як судом позовна заява задоволена частково, з відповідача підлягають стягненню судові витрати в розмірі - 813, 6 грн.

Outcome: partial