Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

Позивач Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону Гарасимчук Андрій Васильович, звернувся через систему «Електронний суд» до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, до відповідача [PERSON] , третя особа: Військова частина [NUMBER] ( [INFO] ), про усунення перешкод власнику - державі в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації у розпорядженні та користуванні землями оборони, скасування державної реєстрації у Державному земельному кадастрі з закриттям Поземельної книги та припиненням речових прав щодо неї із закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зобов`язання відповідача повернути у користування власника - держави в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації земельну ділянку площею 0,1242 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098, розташовану в межах Рава-Руської територіальної громади Львівського району Львівської області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону під час виконання повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено випадки порушення вимог законодавства щодо забезпечення режиму охорони державного кордону та додержання вимог законодавства про використання земель оборони, у тому числі земель прикордонної смуги державного кордону України. За результатами опрацювання та отриманої із Публічної кадастрової карти України інформації встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098 знаходиться у приватній власності [PERSON] . Разом з тим, вказана земельна ділянка входить до складу прикордонної смуги, що перебуває під охороною прикордонного загону (військова частина [NUMBER] ). Спірна земельна ділянка розташована між лінією державного кордону України з Республікою Польща та лінією інженерно-прикордонних споруджень на території Рава-Руської міської ради. Вказана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.2024 за № 38 за померлим [PERSON] , виданого Рава-Руською державною нотаріальною конторою. Вищезазначеному передувало те, що на підставі державного акту ЛВ 014626 від 29.04.2003 року за реєстраційним номером 1231 на підставі розпорядження голови Жовківської райдержадміністрації Ради народних депутатів від 30.08.2002 за № 779 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 1242 га в межах згідно з планом для ведення особистого селянського господарства. Вказана земельна ділянка розташована на території Річківської сільської ради (теперішня Рава-Руська ОТГ). Згідно із записами Поземельної книги, дату державної реєстрації речового права на нерухоме майно визначено 17.01.2024 року. Указана земельна ділянка належить [PERSON] на праві приватної власності, та право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.01.2024 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна - 2866249446227. Факт розміщення земельної ділянки між лінією державного кордону та лінією прикордонних інженерних споруджень підтверджується викопіюванням з Публічної кадастрової карти. Позивач посилається на те, що за ч.ч. 1 4 ст. 77 ЗК України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Ураховуючи спірні правовідносини, вбачаються порушення інтересів держави в особі ЛОДА щодо користування та розпорядження спірною земельною ділянкою державної власності, яка відноситься до категорії земель оборони (прикордонна смуга) та право власності на яку зареєстроване за приватною особою. За наведених обставин, незаконне формування земельної ділянки з кадастровим номером з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на землях оборони, без вилучення земельної ділянки у постійного користувача та подальша наявність відомостей про неї в Державному земельному кадастрі порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей, а передача земельної ділянки із земель оборони (прикордонної смуги) у приватну власність позбавило державу Україна правомочностей власника землі. Таким чином, відповідачем чиняться перешкоди позивачу в користуванні спірною земельною ділянкою, які полягають в перебуванні даної ділянки у приватній власності відповідача, шляхом державної реєстрації такого права, що не дає позивачу можливості розпоряджатися цією ділянкою без усунення відповідних перешкод в її користуванні шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності за відповідачем та зобов`язання останнього повернути позивачу вказану ділянку. Факт чинення перешкод відповідачем у користуванні позивачем даною земельною ділянкою саме у формі державної реєстрації права приватної власності за відповідачем підтверджується відповідями Львівської ОДА від 18.04.2024 та військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] прикордонний карпатський загін Державної прикордонної служби України) від 03.05.2024, а також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Перебування земель, що розташовані між державним кордоном України та лінією інженерно-технічних споруд, в чужому користуванні, окрім державної, фактично унеможливлює виконання Державною прикордонною службою України завдань щодо забезпечення недоторканості державного кордону, недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів. Обласна Рада депутатів трудящих Львівської області 06.09.1946 прийняла постанову за № 24/109 про заборонену прикордонну зону, 2-кілометрову та 800-метрову прикордонні смуги. Даною постановою з метою покращення охорони державного кордону в межах Львівської області включено Рава-Руський та Магерівський райони (теперішній Львівський район) та відповідно визначено в даних районах 2-кілометрову та 800-метрову прикордонні смуги. Голів відповідних районних рад зобов`язано здійснити відселення жителів з 800 метрової прикордонної смуги, землі цієї прикордонної смуги передати у повне розпорядження прикордонних військ, населенню заборонити будь-які роботи пов`язані з вирощуванням сільгоспродукції. Даних про встановлення (зміну) розміру вищезазначеної прикордонної смуги, погодження з прикордонною службою передачі земель, які знаходяться в межах прикордонної смуги в приватну чи комунальну власність за часів незалежності України та вже після періоду перебування Української РСР у складі Радянського Союзу не встановлено. Вказане підтверджено також тим, що згідно останнього розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації, датованого 30.11.2021 «Про прикордонний режим» установлено вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках і вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм прикордонну смугу завширшки 5 кілометрів від лінії державного кордону, де встановлюється прикордонний режим, але не менше від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруд. Статтею 22 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення. Отже, встановлення факту розташування спірної земельної ділянки в межах прикордонної смуги свідчить про належність вказаної ділянки до земель оборони в силу законодавчого визначення цільового призначення земель, розташованих у межах прикордонної смуги. При наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прикордонної смуги необхідно виходити з її нормативних розмірів, встановлених ст. 22 Закону України «Про державний кордон України» та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 № 1147 «Про прикордонний режим». Нерозроблення та незатвердження окремого проєкту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки розміри (ширина) прикордонної смуги встановлені законом від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень. За таких обставин, оскільки землі в межах прикордонної смуги передані в повне розпорядження прикордонних військ, то вони належать до земель оборони та можуть перебувати лише в державній власності. Таким чином, державою як власником земель оборони встановлено чіткі правила та порядок використання і розпорядження землями оборони. Окрім того, про те, що землі у межах прикордонної смуги відносяться до земель оборони та не можуть передаватись у комунальну чи приватну власність, свідчить установлена судова практика Верховного Суду у постановах від 14.11.2018 у справі № 297/1395/15-ц, від 06.11.2019 у справі № 163/2369/16-ц, від 26.10.2020 у справі № 297/1408/15-ц. Наявність факту володіння фізичною особою земельною ділянкою, яка розташована між лінією державного кордону України з Республікою Польща та лінією інженерно-технічних споруд унеможливлює забезпечення неналежного захисту державного кордону та дотримання прикордонного режиму. Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що за змістом ст. 391 ЦК України, негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння (постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 372/1684/14-ц). У вказаних постановах суд також дійшов висновку, що якщо в особи за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельних ділянок, обмежених в обороті, не призводять до заволодіння ними. Отже, державну реєстрацію права приватної власності на землі оборони в межах прикордонної смуги треба розглядати як такі, що не є пов`язаними з позбавленням власника його володіння цими ділянками. Право власності держави на обмежені в обороті об`єкти встановлене законом, тому не потребує доведення правового титулу. Така позиція повністю узгоджується з положеннями ст.ст. 330, 658 ЦК України, згідно з якими право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою майна, а тому за відсутності правової підстави на виникнення в іншої особи титульного володіння на земельну ділянку належним способом правового захисту є усунення перешкод у її користуванні законним володільцем, а не витребування такої ділянки від фактичного володільця. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до фізичних осіб про усунення перешкод, які вона створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної. Законодавство України розмежовує види земель державної форми власності залежно від того, чи можуть ці землі бути переданими у приватну власність, що, відповідно, і є визначальним при вирішенні питання, чи могла особа, за якою оформлено речові права на спірний об`єкт, взагалі набути права володіння ним. У випадку, коли обставини справи безумовно вказують на неможливість виникнення у громадянина або юридичної особи права власності на спірну земельну ділянку з відповідним призначенням землі оборони то ефективним способом захисту, що відповідає суті порушеного права держави, є подання негаторного позову. У вказаній категорії справ відновлення порушеного права має бути забезпечено не шляхом витребування спірної земельної ділянки на підставі ст. 387 ЦК України, а на підставі ст. 391 цього Кодексу та ч. 2 ст. 152 ЗК України шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні й повернення земельної ділянки. Таким чином повернення спірної земельної ділянки у цій справі слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації про усунення перешкод на підставі ст. 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України, які створені відповідачем, у користуванні чи розпорядженні земельною ділянкою. Ураховуючи викладене, наявність державної реєстрації права приватної власності в Державному земельному кадастрі на ділянку площею 0, 1242 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098, яка належить до земель оборони, що розташовані в межах прикордонної смуги, не позбавляє права володіння ними дійсного власника, але створює йому перешкоди у здійсненні ним охоронюваного законом права користування своїм майном. З метою забезпечення реальної та безперешкодної можливості державі реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, відомості про яку містяться у Державному земельному кадастрі. При цьому скасування реєстрації земельної ділянки є ефективним способом захисту порушених прав держави, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення земельної ділянки і надає можливість державі сформувати земельну ділянку з визначенням її цільового призначення «землі оборони». Подібні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 484/629/19. Враховуючи викладене, для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації даної земельної ділянки з припиненням речових прав на цю ділянку, відомості про які містяться в Державному земельному кадастрі. Таким чином, належним способом захисту порушеного права у цих спірних відносинах є усунення перешкод у розпорядженні та користуванні землями оборони шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним закриттям розділу та повернення земельної ділянки прикордонної смуги з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098 із приватної власності у державну власність. В обґрунтування\~наявності порушень\~інтересів держави\~та підстави\~представництва інтересів\~держави прокурором,\~позивач посилається\~на те,\~що земля,\~її надра,\~атмосферне повітря,\~водні та\~інші природні\~ресурси,\~які знаходяться\~в межах\~території України,\~природні ресурси\~її континентального\~шельфу,\~виключної (морської)\~економічної зони\~є об`єктами\~права власності\~Українського народу.\~Від імені\~Українського народу\~права власника\~здійснюють органи\~державної влади\~та органи\~місцевого самоврядування\~в межах,\~визначених Конституцією\~(ч.\~1\~ст.\~13\~Конституції України).\~Земля є\~основним національним\~багатством,\~що перебуває\~під особливою\~охороною держави.\~Право власності\~на землю\~гарантується.\~Це право\~набувається і\~реалізується громадянами,\~юридичними особами\~та державою\~виключно відповідно\~до закону\~(ст.\~14\~Конституції України). Загальний інтерес у збереженні земель оборони прикордонної смуги полягає в реалізації державою заходів з метою охорони державного кордону. У цьому випадку звернення прокурора з позовом зумовлено тим, що внаслідок перебування земель оборони в приватній власності, незаконної реєстрації права приватної власності на спірну ділянку в Державному земельному кадастрі державі створено перешкоди у розпорядженні землями оборони в межах прикордонної смуги. Львівська обласна державна адміністрація є органом уповноваженим здійснювати функції щодо розпорядження землями державної форми власності, тобто уповноваженим органом у цих спірних відносинах. Згідно зі ст.ст. 1, 6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2013 № 661-IV (далі-Закон № 661-IV) на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні. Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення і має в своїй структурі, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону та територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону. До структури ДПС України входять, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, тобто Адміністрація Державної прикордонної служби України, та органи охорони державного кордону, зокрема прикордонні загони. Органам та підрозділам Державної прикордонної служби України, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право у порядку, передбаченому законодавством, одержувати і використовувати земельні ділянки для розміщення стаціонарних технічних засобів та інженерних споруд на державному кордоні України, розташування органів, підрозділів, навчальних закладів, підприємств, установ та організацій Державної прикордонної служби України, пунктів (місць) тимчасового тримання осіб, базування кораблів і катерів, тощо (ст. 20 Закону № 661-IV). Перебування спірної земельної ділянки, що розташована між державним кордоном України та лінією інженерно-технічних споруд, у власності [PERSON] прямо та негативно впливає на виконання Державною прикордонною службою України завдань щодо забезпечення надійної охорони та недоторканості державного кордону, недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів. Таким чином, порушено інтереси держави Львівської обласної державної адміністрації в сфері використання земель державної форми власності в межах державної прикордонної смуги. Разом з тим, Львівською обласною державною адміністрацією захист інтересів держави у даних спірних відносинах не здійснено, зокрема, відповідний позов до суду не поданий та на розгляді у судах не перебуває. Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону зверталась до Львівської обласної державної адміністрації з відповідним інформуванням, чим надано можливість вжити вичерпних заходів щодо відновлення законності у прикордонній смузі (листи від 16.02.2024 за № 15-129 вих-24 та від 07.03.2024 № 15-195 вих-24 відповідно). Однак, такі заходи не вжито. Указані обставини у загальній сукупності свідчать про неналежне здійснення уповноваженим органом своїх обов`язків у сфері контролю за збереженням державного майна та як наслідок, наявність «виключного випадку» для звернення прокурора з даною категорією позову до суду. Зазначене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 по справі № 903/129/18. Пред`являючи позов в інтересах вказаного органу, переслідується мета захисту інтересів держави щодо охорони державного кордону, шляхом усунення перешкод у розпорядженні та користуванні землями оборони з скасуванням державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098 та одночасним закриттям розділу та її поверненням. Прийняття рішення про передачу земельної ділянки із земель прикордонної смуги у приватну власність позбавило державу Україна правомочностей власника землі. У цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст. 14, 19 Конституції України). Таким чином, сукупний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності, а також щодо яких встановлений спеціальний режим їх використання. Крім того, таке рішення позбавляє державу Україна можливості забезпечити територіальну цілісність та недоторканості державного кордону, оскільки відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Особливо вказане набуває пріоритетності в захисті під час повномасштабного акту агресії російської федерації в Україні. Щодо строків звернення до суду то слід зазначити, що згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Земельна ділянка, яка є предметом спору у цій справі, має спеціальний правовий статус землі оборони, тому може перебувати лише у власності держави, про що детально зазначено вище та за своїми характеристиками належить до земель оборони, тому не може бути змінено її цільове призначення чи здійснена передача в приватну чи іншу форму власності. Негаторний позов, який спрямований на захист прав законного володільця спірних земельних ділянок щодо користування і розпорядження ними, може бути заявлений упродовж всього часу тривання відповідного порушення. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц висловлено правовий висновок про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями, які обмежені в обороті всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. У такому разі позовну вимогу про витребування земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Таким чином, зайняття земель оборони з порушенням вимог Земельного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. Для забезпечення реальної та безперешкодної можливості державі реалізувати всі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні ними шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з припиненням права власності за [PERSON] на цю ділянку, відомості про що містяться в Державному земельному кадастрі. Ураховуючи правову природу спірних правовідносин, обраний прокурором спосіб захисту прав та наведені висновки Верховного Суду щодо правильного застосування норм матеріального права у справах відповідної категорії, цей позов може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання відповідного порушення інтересів держави та до нього позовна давність не застосовується. У даному випадку з позовом звертається заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону від імені органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах ЛОДА. Позивач, з урахуванням змінених позовних вимог, які прийняті судом, просить усунути перешкоди власнику - державі в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації у розпорядженні та користуванні землями оборони, а саме земельною ділянкою площею 0,1242 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098, яка належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), шляхом: скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098 у Державному земельному кадастрі з закриттям Поземельної книги та припиненням речових прав щодо неї із закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; зобов`язання [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) повернути у користування власника - держави в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації земельну ділянку площею 0,1242 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098, розташовану в межах Рава-Руської територіальної громади Львівського району Львівської області. Позивач також просить стягнути з відповідача сплачений Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону (код ЄДРПОУ 38326057, р/р IBAN № UA238201720343120001000082783, Державна казначейська служба України м. Київ) судовий збір. Ухвалою судді від 26.04.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 19.06.2024 року. 29.07.2024 року ухвалою суду прийнято змінені позовні вимоги. Ухвалою суду від 26.03.2025 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду на 09.06.2025 року (арк. спр. 84-85, том 2). 09.06.2025 року розгляд справи відкладено на 21.07.2025 року у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання (арк. спр. 92, том 2). 21.07.2025 року розгляд справи відкладено на 21.10.2025 року (арк. спр. 101-103, том 2). Відповідач, який про час, дату та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. У зв`язку із наведеним, враховуючи згоду позивача, про що в судовому засіданні зазначено прокурором Яворським Я.Т., суд проводить заочний розгляд справи в порядку, встановленому ст. 280 ЦПК України. Львівська обласна державна адміністрація подала до суду заяву, в які просить позовну заяву Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону задовольнити повністю та проводити розгляд справи у відсутності представника Львівської обласної державної адміністрації (арк. спр. 52-53, том 1). Прокурор Яворський Я.Т. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд такі задовольнити. Представник третьої особи Військової частини [NUMBER] ( [INFO] ) в судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, однак в своїх поясненнях (арк. спр. 56-63, том 1) просив позов задовольнити повністю. Суд, заслухавши вступне слово прокурора, дослідивши матеріали справи, та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, дійшов наступного висновку. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. В позовній заяві зазначено, що Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону звернулася з позовом до відповідача [PERSON] з метою забезпечення режиму охорони державного кордону та додержання вимог законодавства про використання земель оборони, у тому числі земель прикордонної смуги державного кордону України. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. За приписами ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам. Згідно з ч.ч. 3-4 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Як зазначено прокурором в позовній заяві Львівська обласна державна адміністрація є органом уповноваженим здійснювати функції щодо розпорядження землями державної форми власності, тобто уповноваженим органом у цих спірних відносинах. Разом з тим, Львівською обласною державною адміністрацією захист інтересів держави у даних спірних відносинах не здійснено, зокрема, відповідний позов до суду не поданий та на розгляді у судах не перебуває. Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону зверталась до Львівської обласної державної адміністрації з відповідними листами чим надано можливість вжити державною адміністрацією заходів щодо відновлення законності у прикордонній смузі, що підтверджується копіями листів від 16.02.2024 року за №15-129 вих-24 та від 07.03.2024 року за № 15-195 вих-24 (арк. спр. 20-21, том 1). Однак, як стверджено прокурором в позовній заяві та встановлено під час розгляду справи судом, Львівською обласною державною адміністрацією заходів щодо захисту інтересів в сфері використання земель державної форми власності в межах державної прикордонної смуги не вжито, що підтверджується листом Львівської обласної державної адміністрації (арк. спр. 23, том 1). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 по справі № 903/129/18, зазначено, що сам факт незвернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (п. 6.43). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу про подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Наведені обставини у загальній сукупності свідчать про неналежне здійснення Львівською обласною державною адміністрацією своїх обов`язків у сфері контролю за збереженням державного майна, а тому прокурор обґрунтовано звернувся з даним позовом до суду. З матеріалів\~справи встановлено,\~що право\~власності на\~спірну земельну\~ділянку кадастровий\~номер 4622787900:23:000:0098\~зареєстровано за\~відповідачем [PERSON] \~державним нотаріусом\~17.01.2024\~року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна - 2866249446227. Вказана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.2024 за № 38 за померлим [PERSON] , виданого Рава-Руською державною нотаріальною конторою (арк. спр. 16, 26, том 1). Також судом встановлено, що 31.03.2014 року на спірну земельну ділянку кадастровий номер 4622787900:23:000:0098 відкрито поземельну книгу (арк. спр. 27-35, том 1). На підставі державного акту серії ЛВ 014626 від 29.04.2003 року за реєстраційним номером 1231 на підставі розпорядження голови Жовківської райдержадміністрації Ради народних депутатів від 30.08.2002 за № 779 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 1242 га в межах згідно з планом для ведення особистого селянського господарства. Вказана земельна ділянка розташована на території Річківської сільської ради (тепер Рава-Руської міської ради). Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Перелік способів захисту земельних прав викладений у ч. 3 ст. 152 ЗК України, якою, зокрема передбачено і застосування інших, передбачених законом способів. Згідно з положеннями ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Землі оборони становлять окрему категорію земель та згідно зі ст.ст. 65, 77 ЗК України, ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» та ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» визнаються земельними ділянками, наданими для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військовонавчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України. За ч.ч. 1-4 ст. 77 ЗК України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Згідно з ч. 4 ст. 84 ЗК України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, крім інших, належать землі оборони. У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про використання земель оборони» вказано, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України. За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 115 ЗК України та ст. 3 Закону України «Про використання земель оборони» уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюється відповідно до закону. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про використання земель оборони», землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України. Навколо військових частин та оборонних об`єктів можуть створюватися зони з особливим режимом використання земель з метою забезпечення функціонування цих військових частин та об`єктів, збереження озброєння, військової техніки, іншого військового майна, охорони державного кордону України, захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону. Статтею 22 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення. У свою чергу, згідно зі ст. 23 Закону України «Про державний кордон України» у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, встановлюється прикордонний режим, який регламентує відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб, провадження робіт, обліку та тримання на пристанях, причалах і в пунктах базування самохідних та несамохідних суден, їх плавання та пересування у внутрішніх водах України. Згідно з пункту 1 постанови КМ України № 1147 від 27 липня 1998 року «Про прикордонний режим», з урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації Державної прикордонної служби, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прикордонної смуги необхідно виходити із її нормативних розмірів, встановлених статтею 22 Закону України «Про державний кордон України» та пунктом 1 постанови КМ України № 1147 від 27 липня 1998 року «Про прикордонний режим». Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки її розміри встановлені законом та фактичним розташуванням прикордонних інженерних споруд. Отже, з наведеного випливає, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності та не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності, а також щодо яких встановлений спеціальний режим їх використання. Суд враховує висновки Верховного Суду у постановах від 14.11.2018 у справі № 297/1395/15-ц, від 06.11.2019 у справі № 163/2369/16-ц, від 26.10.2020 у справі № 297/1408/15-ц, та вважає, що землі у межах прикордонної смуги відносяться до земель оборони та не можуть передаватись у комунальну чи приватну власність. Постановою звуженого засідання виконкому Львівської облради депутатів трудящих за № 24/109 від 06.09.1946 року встановлено 2-кілометрову та 800-метрову прикордонні смуги. Даною постановою з метою покращення охорони державного кордону в межах Львівської області включено Рава-Руський та Магерівський райони (теперішній Львівський район) та відповідно визначено в даних районах 2-кілометрову та 800-метрову прикордонні смуги. Голів відповідних районних рад зобов`язано здійснити відселення жителів з 800 метрової прикордонної смуги, землі цієї прикордонної смуги передано у повне розпорядження прикордонних військ, населенню заборонено будь-які роботи пов`язані з вирощуванням сільгосппродукції (арк. спр. 235, том 1). Пунктом 1 Постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18 грудня 1990 року введено в дію з 15.03.1991 Земельний кодекс Української РСР (561-12), крім глави 5, яку введено в дію з 01.07.1992. Відповідно до п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР», громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування. Одночасно з введенням в дію Земельного кодексу УРСР 1990 року Верховна Рада УРСР ухвалила 18 грудня 1990 року Постанову «Про земельну реформу». Відповідно до п.6 Постанови «Про земельну реформу», на всіх громадян, підприємства, установи й організації, які мали в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію цього Земельного кодексу Української РСР, був покладений обов`язок до 1 січня 1994 року оформити право користування землею з отриманням відповідного державного акта. 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» в частині втрати громадянами, підприємствами, установами та організаціями раніше наданого їм права користування земельною ділянкою після закінчення строку оформлення права користування землею (Рішення Конституційного Суду України № 5- рп/2005). Того ж дня пункт 6 цієї Постанови втратив чинність. Отже, з урахуванням зазначеного вище, землекористувачі, які отримали земельні ділянки в користування на підставі рішень відповідних органів державної влади до 15 березня 1991 року (до набрання чинності Постановою Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18 грудня 1990 року, Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 р. та постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 р.) не втрачають права на свої земельні ділянки і можуть користуватися ними. Військова частина [NUMBER] в 1993 році отримала технічний звіт по інвентаризації земель на території Жовківського району Львівської області, а також на території Річківської сільської Ради народних депутатів (арк. спр. 11-30, том 2). Рішенням №97 Львівської обласної ради народних депутатів від 20 березня 1996 року затверджено зведені матеріали інвентаризації земель Міністерства оборони України та інших міністерств та відомств оборонного значення на території Львівської області, площею 57,3 тис. га. (арк. спр. 26-27). Розпорядженням голови Жовківської районної державної адміністрації від 17.06.2011 року №440 «Про прикордонний режим» установлено вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках і вздовж берегів прикордонних річок та інших водойм прикордонну смугу в межах прилеглих до лінії кордону територій сільських рад Жовківського району, де запроваджується прикордонний режим, згідно з додатком 1 (арк. спр. 190, том 1) В додатку 1 до Розпорядження №440 від 17.06.2011р. вказано Перелік сільських рад Жовківського району на території яких встановлюється прикордонна смуга, а саме сільські ради: Дев`ятирська, Потелицька, Річківська (арк. спр. 191, том 1). Розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації від 20.12.2021 року «Про прикордонний режим» установлено вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках і вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм прикордонну смугу завширшки 5 кілометрів від лінії державного кордону, де встановлюється прикордонний режим, але не менше від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруд, що підтверджується копією цього розпорядження (арк. спр. 192, том 1). Згідно з додатком до Розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації від 20.12.2021 року Рава-Руська територіальна громада входить в перелік територіальних громад Львівського району, на території яких встановлюється прикордонна смуга (арк. спр. 194-195, том 1). Отже, зазначеним вище підтверджується, що державою встановлено розмір прикордонної смуги, а доказів суду про те, що прикордонною службою було погоджено передачу земель, які знаходяться в межах прикордонної смуги в приватну чи комунальну власність не надано. Крім того, докази про те, що землі, які перебувають в межах прикордонної смуги вилучалася, а закріплене за прикордонними формуваннями право володіння та користування земельною ділянкою в межах прикордонної служби припинялося, відсутні. Статтею 77 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1\~статті 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 80 ЦПК України\~передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,1242 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098, знаходиться між лінією державного кордону України з Республікою Польща та ділянкою для розміщення та постійної діяльності ДПС України (лінією інженерно-прикордонних споруджень), що підтверджується викопіюванням із Публічної кадастрової карти України. Крім того, із офіційного джерела інформації, а саме із Публічної кадастрової карти України, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 4622787900:27:000:0040 має призначення для розміщення та постійної діяльності Державної прикордонної служби України, площа ділянки - 7, 8621 га. (арк. спр. 108, том 2). Факт розміщення спірної земельної ділянки, яка на праві власності належить відповідачу [PERSON] із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, між лінією державного кордону та лінією прикордонних інженерних споруджень підтверджується викопіюванням з Публічної кадастрової карти України (арк. спр. 106-107, том 2). З огляду на наведене, суд враховує, що наявність факту володіння фізичною особою земельною ділянкою, яка розташована між лінією державного кордону України з Республікою Польща та лінією інженерно-технічних споруд унеможливлює забезпечення належного захисту державного кордону та дотримання прикордонного режиму. Так, із відповіді наданої Львівською обласною державною адміністрацією встановлено, що інформація, яка міститься у листі, що скерований Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону до ЛОДА, може свідчити про факт незаконної передачі земельних ділянок з категорії земель - землі оборони у приватну власність фізичних осіб, серед яких зазначена земельна ділянка площею 0,1242 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098, яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] (відповідачем). З листа [INFO] на запит Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (арк. спр. 141, том 1) встановлено, що земельні ділянки перебувають у приватній власності, серед яких в переліку є і земельна ділянка площею 0,1242 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098 (належна відповідачу у справі). Вказані земельні ділянки використовуються в сільськогосподарських цілях, що фактично унеможливлює виконання військовою частиною [NUMBER] завдань щодо забезпечення недоторканості державного кордону, недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів. Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, який виконує завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) зоні та є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону, фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України (ст.ст. 6, 7, 27 Закону України «Про Державну прикордонну службу України»). Прикордонний загін є основною оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладаються охорона певної ділянки державного кордону самостійно чи у взаємодії з іншими органами охорони державного кордону та Морською охороною, забезпечення дотримання режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів (ч. 2 ст. 10 Закону України «Про Державну прикордонну службу України»). Надані прикордонним формуванням землі не можуть використовуватися за іншим призначенням, окрім як для забезпечення виконання завдань захисту державного кордону. Необхідно зазначити, що власник земельної ділянки не втрачає права володіння нею навіть тоді, коли таке майно протиправно або на підставі відповідного титулу використовує інша особа. Землі оборони є обмежено оборотоздатними об`єктами цивільних прав та не можуть перебувати у власності інших суб`єктів, окрім держави. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Право власності держави на обмежені в обороті об`єкти встановлене законом, тому не потребує доведення правового титулу. Така позиція повністю узгоджується з положеннями ст.ст. 330, 658 ЦК України, згідно з якими право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою майна, а тому за відсутності правової підстави на виникнення в іншої особи титульного володіння на земельну ділянку належним способом правового захисту є усунення перешкод у її користуванні законним володільцем, а не витребування такої ділянки від фактичного володільця. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку належить розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до фізичних осіб про усунення перешкод, які вони створюють в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Предмет негаторного позову становить вимога власника майна про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей. Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної. При цьому, поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене, у тому числі реєстрація в Державному земельному кадастрі. У постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 суд дійшов висновку про те, що способом захисту в негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій). Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках звертає увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від25.01.2022 у справі № 143/591/20). Крім того, спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16 надано правовий висновок, згідно з яким визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Законодавство України розмежовує види земель державної форми власності залежно від того, чи можуть ці землі бути переданими у приватну власність, що, відповідно, і є визначальним при вирішенні питання, чи могла особа, за якою оформлено речові права на спірний об`єкт, взагалі набути права володіння ним. У випадку, коли обставини справи безумовно вказують на неможливість виникнення у громадянина або юридичної особи права власності на спірну земельну ділянку з відповідним призначенням землі оборони то ефективним способом захисту, що відповідає суті порушеного права держави, є подання негаторного позову. У вказаній категорії справ відновлення порушеного права має бути забезпечено не шляхом витребування спірної земельної ділянки на підставі ст. 387 ЦК України, а на підставі ст. 391 цього Кодексу та ч. 2 ст. 152 ЗК України шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні й повернення земельної ділянки. Указане вище узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 16.02.2022 (справа № 363/669/17 за позовом прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження, скасування рішення про державну реєстрацію прав та витребування земельної ділянки лісового фонду); від 12.05.2022 (справа № 372/4154/18 за позовом прокурора про визнання недійсним розпорядження та витребування земельної ділянки); від 08.06.2022 (справа № 307/3155/19 за позовом державного лісогосподарського підприємства про визнання недійсним і скасування наказу та витребування земельної ділянки лісового фонду); від 22.06.2022 (справа № 367/4140/16 за позовом прокурора про витребування земельної ділянки лісового фонду); від 07.09.2022 (справа № 697/2434/16 за позовом прокурора про визнання недійсним розпорядження та витребування земельної ділянки лісового фонду); від 21.09.2022 (справа № 367/4128/16 за позовом прокурора про витребування земельної ділянки); від 18.01.2023 (справа № 369/10847/19 за позовом прокурора визнання незаконним і скасування рішення та витребування земельної ділянки), які прийняті з обов`язковим урахуванням наведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 06.07.2021 (справа № 911/2169/20) та від 23.11.2021 (справа № 359/3373/16). Застосовуючи правові висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, належить зазначити, що у вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеними у постановах від 04.02.2020 (справи №№ 911/3311/17, 911/3574/17, 911/3897/17) та від 03.09.2020 (справа № 911/3449/17), про те, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку належить розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Аналогічний підхід до оцінки правовідносин щодо обмежених у цивільному обороті земель послідовно висловлює і Велика Палата Верховного Суду, зокрема в постановах від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16. Необхідно зазначити, що предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної. При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене. Таким чином, повернення спірної земельної ділянки належить розглядати як негаторний позов, тобто позов власника в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації про усунення перешкод на підставі ст. 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України, які створені відповідачем, у користуванні чи розпорядженні земельною ділянкою. Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин. Якщо на момент подання позову правопорушення, що є об`єктом негаторного позову, припинилося, то підстав для задоволення позову у суду немає, а в даному випадку правопорушення є триваючим, а отже таким, що підлягає врегулюванню в судовому порядку. При зверненні до суду з негаторним позовом позивач має право не тільки вимагати усунення перешкод у здійсненні прав, що вже існують, а й вимагати попередження їх можливого порушення у майбутньому, якщо є підстави очікувати їх наступ. Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України). Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним зазначеною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом. Згідно зі ст. 90 Земельного кодексу України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, установленому законом. За таких обставин позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку належить розглядати як негаторний позов. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11. 2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказала, що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, у пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; у пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. У цій категорії справ задоволення порушеного права має бути захищено у спосіб не шляхом витребування спірної земельної ділянки у власність територіальної громади на підставі статей 387, 388 ЦК України, а на підставі статті 391 цього Кодексу та частини другої статті 152 ЗК України шляхом пред`явлення позову про повернення земельної ділянки. Указане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 12.05.2022 у справі за № 372/4154/18 (провадження № 61-666св21), від 18.05.2022 у справі за № 469/649/17 (провадження № 61-1467св21), які прийняті у зв`язку з обов`язковим врахуванням наведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду, а також правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21). З урахуванням наведеного вище, оскільки спірна земельна ділянка надавалася прикордонним військовим формуванням, з володіння та користування прикордонної служби не вибувала, а прикордонною службою здійснювалися заходи, що інвентаризації земель, про що свідчить формування кадастрового номеру земельної ділянки вздовж кордону, яка призначена для розміщення та постійної діяльності прикордонної служби України (кадастровий номер 4622787900:27:000:0040), а тому надання спірної земельної ділянки на підставі розпорядження голови Жовківської райдержадміністрації від 30.08.2002 року №779 у приватну власність [PERSON] , спадщину після смерті якого оформив відповідач у справі [PERSON] , спричиняє неможливість належного використання прикордонною службою земельною ділянкою кадастровий номер 4622787900:27:000:0040 в межах встановленої прикордонної смуги. Щодо підстав для скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, то з цього приводу необхідно зазначити наступне. Земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ст. 79 ЗК України). Порядок формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав визначено положенням ст. 79-1 ЗК України. Так, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру та здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Відповідно до ст. 193 ЗК України та ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державний земельний кадастр є основою для ведення кадастрів інших природних ресурсів. Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр», Державний земельний кадастр базується на таких основних принципах: обов`язковості внесення до Державного земельного кадастру відомостей про всі його об`єкти; єдності методології ведення Державного земельного кадастру; об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до цього Закону; відкритості та доступності відомостей Державного земельного кадастру, законності їх одержання, поширення і зберігання; безперервності внесення до Державного земельного кадастру відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру, що змінюються; документування всіх відомостей Державного земельного кадастру. Держателем Державного земельного кадастру є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч. 2 ст. 6 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Документами Державного земельного кадастру, які створюються під час його ведення, є: індексні кадастрові карти (плани) України, Автономної Республіки Крим, областей, районів, сіл, селищ, міст; індексні кадастрові карти (плани) кадастрової зони, кадастрового кварталу; кадастрові карти (плани) Автономної Республіки Крим, областей, районів, сіл, селищ, міст, інші тематичні карти (плани), перелік яких встановлюється Порядком ведення Державного земельного кадастру; Поземельні книги (ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). За змістом ст. 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим. З відомостей Державного земельного кадастру встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,1242 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098 зареєстрована в Державному земельному кадастрі та перебуває в приватній власності [PERSON] , цільове призначення 01.03 «Для ведення особистого селянського господарства» відповідно до Українського класифікатора цільового використання землі, затвердженого листом Державного комітету України по земельних ресурсах від 24.04.1998 за № 14-1-7/1205. При цьому у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні відомості про реєстрацію речових прав на зазначену земельну ділянку, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.03.2024 року (арк. спр. 16, том 1). Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України «Про Державний земельний кадастр», документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, мають відповідати законодавству. Положеннями ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Також згідно з ч. 13 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). За наведених обставин подальша наявність відомостей у Державному земельному кадастрі щодо перебування земельної ділянки площею 0,1242 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098 у приватній власності унеможливить ефективне відновлення порушеного права за захистом якого звернувся до суду прокурор. Нявність державної реєстрації права приватної власності в Державному земельному кадастрі на ділянку площею 0,1242 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098, яка належить до земель оборони, що розташовані в межах прикордонної смуги, не позбавляє права володіння ними дійсного власника, але створює йому перешкоди у здійсненні ним охоронюваного законом права користування своїм майном. З метою забезпечення реальної та безперешкодної можливості державі реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, відомості про яку містяться у Державному земельному кадастрі. При цьому, скасування реєстрації земельної ділянки є ефективним способом захисту порушених прав держави, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення земельної ділянки і надає можливість державі сформувати земельну ділянку з визначенням її цільового призначення «землі оборони». Подібні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 484/629/19. Враховуючи викладене, для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації даної земельної ділянки з припиненням речових прав на цю ділянку, відомості про які містяться в Державному земельному кадастрі. Таким чином, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права у цих спірних відносинах є усунення перешкод у розпорядженні та користуванні землями оборони шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним закриттям розділу та повернення земельної ділянки прикордонної смуги з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098 із приватної власності у державну власність. Перебування спірної земельної ділянки, що розташована між державним кордоном України та лінією інженерно-технічних споруд, у власності [PERSON] унеможливлює виконання Державною прикордонною службою України завдань щодо забезпечення надійної охорони та недоторканості державного кордону, недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Європейським судом з прав людини у справах «Федоренко проти України» рішення від 01.06.2006, «Сєрков проти України» рішення від 07.07.2011, «East/West Alliance Limited» проти України» рішення від 23.01.2014, «Щокін проти України», рішення від 14.10.2010, «The former King of Greece and Others v. Greece» рішення від 23.11.2000, напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земельної ділянки із земель прикордонної смуги у приватну власність позбавило державу Україна правомочностей власника землі. У цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст. 14, 19 Конституції України). Таким чином, сукупний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності, а також щодо яких встановлений спеціальний режим їх використання. Крім того, таке рішення позбавляє державу Україна можливості забезпечити територіальну цілісність та недоторканості державного кордону, оскільки відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Як раніше зазначено, до Державного земельного кадастру внесено відомості щодо приватної форми власності на земельну ділянку площею 0,1242 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098. Водночас, спірна земельна ділянка є обмежено оборотозданою. При цьому, власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права на них, у тому числі оспорюючи реєстрацію в Державному земельному кадастрі та вимагаючи її повернути. Вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання їх повернути державі є елементами єдиного юридичного механізму захисту, спрямованого на досягнення реального результату у вигляді усунення всіх перешкод щодо належного користування та розпорядження спірними земельними ділянками законним власником. Наявність державної реєстрації права за відповідачем створює перешкоди державі в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації в користуванні та розпорядженні вказаною земельною ділянкою, яку віднесеною до земель оборони. Також держава не має можливості сформувати вказану земельну ділянки для реєстрації права постійного користування підрозділами Державної прикордонної служби для повноцінного несення останніми служби з охорони державного кордону України з Республікою Польща. Відповідно до ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Ураховуючи викладене, з метою поновлення порушених прав держави та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою віднесеною до земель оборони, державна реєстрація права власності на земельну ділянку площею 0,1242 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0098 за [PERSON] підлягає скасуванню. Верховний Суд, переглядаючи судові рішення у справі про усунення перешкод у користуванні обмежено оборотоздатними землями, вказав на правильність висновків судів попередніх інстанцій про задоволення вимог заступника прокурора щодо скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, оскільки вона проведена за відсутності правових підстав (постанова від 02.02.2022 у справі № 707/1924/20). Таким чином, вимога про скасування державної реєстрації права власності як складова негаторного позову є ефективним способом захисту, оскільки спрямована на скасування реєстрації прав [PERSON] який не може бути власником земельної ділянки віднесеної до категорії земель оборони. Враховуючи положення ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки із кадастровим номером 4622787900:23:000:0098, необхідно усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку, що розташована на території Рава-Руської ОТГ (колись Річківської сільської ради). Відповідно до ст. 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр», Поземельна книга є документом Державного земельного кадастру, який містить відомості про земельну ділянку, зокрема про кадастровий номер, площу, місцезнаходження, цільове призначення, дату державної реєстрації земельної ділянки, інформацію про власників (землекористувачів) земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно тощо. Форма Поземельної книги та порядок її ведення визначаються Порядком ведення Державного земельного кадастру. Пункт 111. Порядку ведення Державного земельного кадастру, на момент реєстрації спірної земельної ділянки передбачав, що Державний кадастровий реєстратор для здійснення державної реєстрації земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня реєстрації відповідної заяви перевіряє: (1) відповідність поданих документів вимогам, передбаченим пунктом 67 цього Порядку; (2) електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку. За результатами перевірки Державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій: здійснює державну реєстрацію земельної ділянки: - за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру присвоює кадастровий номер земельній ділянці; - відкриває Поземельну книгу та вносить відомості до неї (крім відомостей про затвердження документації із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, а також про власників, користувачів земельної ділянки); - робить позначку про проведення перевірки електронного документа та внесення відомостей до Державного земельного кадастру відповідно до підпункту 2 пункту 75 цього Порядку; - надає за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру відомості, зазначені у підпункті 1 пункту 197 цього Порядку, відповідним органам державної влади, органам місцевого самоврядування. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для скасування державної реєстрації вищезгаданої земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з закриттям Поземельної книги, оскільки при реєстрації останньої як ділянки з цільовим призначенням 01.03. - для ведення особистого селянського господарства, не враховані законодавчо встановленні межі прикордонної смуги, що належить до земель оборони, а спірна земельна ділянка може перебувати виключно в державній власності. У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 (провадження № 61-4970св21) Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. З огляду\~на встановлені\~вище обставини, оцінивши належним чином зібрані в справі докази, кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановивши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позивач при поданні до суду позовної заяви сплатив судовий збір в розмірі 4844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) грн. 80 коп., що встановлено з платіжних інструкцій № 225 від 15.03.2024 року (арк.спр. 136, том 1) та № 471 від 22.04.2024 року (арк.спр.137 том 1), тому суд дійшов висновку, що дану суму належить стягнути в користь позивача із відповідача.

Outcome: approved