Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

27.02.2025 року позивач в особі свого представника за довіреністю [PERSON] засобами Електронного суду звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за трьома кредитними договорами: - від 02.06.2018 року №2001047348001, за яким відповідачці було надано кредит у розмірі 55897,52 грн.; - від 15.08.2020 року №1001660306201, за яким відповідачці було видано кредит у розмірі 20001,00 грн.; - від 03.12.2020 року №1001755839701, за яким відповідачці було видано кредит у розмірі 9636,00 грн. Заборгованість за договором від 02.06.2018 року станом на 01.12.2024 року склала 86315,85 грн., з яких 55897,52 грн. - тіло кредиту та 30418,33 грн., розраховані до 20.03.2023 року. Заборгованість за договором від 15.08.2020 року станом на 01.12.2024 року склала 11426,85 грн., з яких 6641,08 грн - тіло кредиту, розраховане на 15.02.2023 року, 1,53 грн. - проценти, розраховані на 01.12.2023 року та 4784,24 грн. - комісія, розрахована на 23.03.2023 року. Заборгованість за договором від 03.12.2020 року станом на 01.12.2024 року склала 9706,93 грн., з яких 4416,67 грн. - тіло кредиту, розраховане на 03.06.2023 року, 1,02 грн. - проценти, розраховані на 01.12.2023 року, та 5289,24 грн. - комісія, розрахована на 29.06.2023 року. Загальний розмір вимог позивача до відповідачки склав 107449,63 грн. В обгрунтування позову було зазначено, що відповідачка на підставі власно підписаних заяв приєдналася до умов усіх кредитних договорів з відповідним розміром процентів та комісій, отримала кошти за вказаними договорами, однак договори належним чином не виконувала, що і стало підставою для подання позовної заяви до суду. Позивач у досудовому порядку повідомив відповідачку про необхідність повернення кредитних коштів, однак через відсутність будь-яких дій з боку відповідачки звернувся до суду із даною позовною заявою. Ухвалою судді від 10.03.2025 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову (а.с.65-66). Позивач та його представниця вказану ухвалу отримали засобами електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.68-69), а відповідачка вказану ухвалу отримала у відповідності до вимог п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.70). Відзив від відповідачки не надходив. Заяви, клопотання у справі від учасників не надходили та інші процесуальні дії у справі судом не застосовувалися. 25.04.2025 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних суддів» від 26.02.2025 року, відповідно до норм якого найменування Первомайського міськрайонного суду Харківської області було змінено на Златопільський міськрайонний суд Харківської області. При цьому відповідно до норм вказаного закону було доповнено підпунктом 3 пункт 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого зміна найменування місцевого загального суду не призводить до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 02.06.2018 року відповідачка підписала заяву на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у позивача №2001047348001, за умовами якої відповідачка прийняла публічну пропозицію акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті pumb.ua, з урахуванням умов надання всіх послуг (а.с.10). Відповідно до умов вказаного договору АТ «ПУМБ» надав позичальниці [PERSON] споживчий кредит в межах кредитного ліміту 3000,00 грн. на 12 місяців з можливістю його автоматичної пролонгації за сплатою 49% річних на суму кредиту. Кредитний ліміт по вказаному договору постійно змінювався, останній раз 14.12.2021 року до 55897,52 грн. (а.с.36). Позивачем надана публічна пропозиція АТ «ПУМБ», затверджена рішенням правління позивача №694 від 06.03.2018 року, на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка не містить підпису відповідачки (а.с.14, зворотній бік -26), відповідно вказаний документ не є частиною укладеного між сторонами договору, оскільки не містить погодження на його умови відповідачки. Також суд не приймає надану публічну пропозиція АТ «ПУМБ», затверджена рішенням правління позивача №818 від 11.08.2020 року (а.с.27-33) за вищевказаних підстав. Слід зазначити, що розрахунок заборгованості за вказаним договором був складений на 20.03.2023 року, відповідно саме у цей день позивач визнав вказаний таким, що відповідачкою не обслуговується. З наданої банком розрахунку заборгованості відповідачки вбачається, що відповідачка свої зобов`язання щодо здійснення щомісячних платежів виконувала не належним чином, а саме сплачувала тіло кредиту та проценти до 27.12.2021 року, після чого не оплачувала позивачу жодних платежів. Позивач у вказаний час продовжував нараховувати проценти відповідачці, які на 20.03.2023 року склали 30418,33 грн., а сума заборгованості за тілом кредиту склала 55897,52 грн. (а.с.41, зворотній бік - 44). Суд із вказаним розрахунком погоджується, оскільки він підтверджується випискою по рахунку по вказаному договору, долученому позивачем (а.с.48-54). 15.08.2020 року відповідачка підписала заяву №1001660306201 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у позивача, за умовами якої відповідачка отримала кредит у розмірі 20001,00 грн. на споживчі цілі строком на 24 місяці, із встановленим процентами у розмірі 0,01% та визначенням комісії у розмірі 2,99% від суми кредиту зі сплатою щомісяця ануїтетних платежів у розмірі 1431,49 грн.(а.с.11). Паспорт споживчого кредиту за вказаний договором суд до уваги не приймає, оскільки він не є частиною кредитного договору та діяв лише один день 15.08.2020 року. Кошти відповідачка отримала у розмірі 20001,00 грн., що підтверджується платіжної інструкцією №TR.43693787.16424.8810 від 15.08.2020 року (а.с.36, зворотній бік). Слід зазначити, що розрахунок заборгованості за вказаним договором (а.с.37-39) був складений на 15.02.2023 року за тілом кредиту, 01.12.2024 року по процентам та 23.03.2023 року по комісіям. Суд погоджується із наданим розрахунком позивача в частині заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6641,08 грн. та процентів у розмірі 1,53 грн., а загалом 6642,61 грн., що підтверджується, наданою випискою по рахунку за вказаним кредитним договором (а.с.45-46). В той же час підстав для стягнення за вказаним договором комісії у розмірі 4784,24 грн., навіть при зазначенні її у договорі суд не вбачає, оскільки не зрозуміло за які послуги вона визначена та чи є вказані послуги необхідними за надання даного кредитного продукту. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець, на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Позивач не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору від 15.08.2020 року, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Пунктом 4 кредитного договору від 15.08.2020 року встановлено комісію за надання кредиту, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії банк покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь банку, зокрема, послуги щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування кредиту. Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення кредитного договору, укладеного між сторонами про зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99% щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Відтак, нарахування позивачем заборгованості по комісії за кредитним договором в розмірі 4784,24 грн. є безпідставними та задоволенню не підлягають. 03.12.2020 року відповідачка підписала заяву №1001755839701 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у позивача, за умовами якої відповідачка отримала кредит у розмірі 9636,00 грн. на споживчі цілі строком на 24 місяці, із встановленим процентами у розмірі 0,01% та визначенням комісії у розмірі 4,99% від суми кредиту зі сплатою щомісяця ануїтетних платежів у розмірі 882,38 грн.(а.с.12). Паспорт споживчого кредиту за вказаний договором суд до уваги не приймає, оскільки він не є частиною кредитного договору та діяв лише один день 03.12.2020 року. Кошти відповідачка отримала у розмірі 9636,00 грн., що підтверджується платіжної інструкцією №TR.45963066.50762.8810 від 03.12.2020 року (а.с.37). Слід зазначити, що розрахунок заборгованості за вказаним договором (а.с.39, зворотній бік - 41) був складений на 03.06.2023 року за тілом кредиту, 02.11.2024 року по процентам та 29.06.2023 року по комісіям. Суд погоджується із наданим розрахунком позивача в частині заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4416,67 грн. та процентів у розмірі 1,02 грн., а загалом 4417,69 грн., що підтверджується, наданою випискою по рахунку за вказаним кредитним договором (а.с.46, зворотній бік - 47). В той же час підстав для стягнення за вказаним договором комісії у розмірі 5289,24 грн., навіть при зазначенні її у договорі суд не вбачає, оскільки не зрозуміло за які послуги вона визначена та чи є вказані послуги необхідними за надання даного кредитного продукту. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець, на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Позивач не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору від 03.12.2020 року, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Пунктом 4 кредитного договору від 03.12.2020 року встановлено комісію за надання кредиту, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії банк покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь банку, зокрема, послуги щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування кредиту. Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення кредитного договору, укладеного між сторонами про зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4,99% щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Відтак, нарахування позивачем заборгованості по комісії за кредитним договором в розмірі 5289,24 грн. є безпідставними та задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Судом підтверджено заборгованість відповідача перед кредитором у розмірі 97376,15 грн., з яких 86315,85 грн. за договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у позивача №2001047348001 від 02.06.2018 року (55897,52 грн. - тіло кредиту та 30418,33 грн. - проценти), 6642,61 грн. за договором №1001660306201 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 15.08.2020 року (з яких 6641,08 грн. - тіло кредиту та 1,53 грн. - проценти) та 4417,69 грн. за договором 1001755839701 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 15.08.2020 року (з яких 6641,08 грн. - тіло кредиту та 1,53 грн. - проценти). Заявлена до стягнення позивачем сума склала 107449,63 грн. Тобто позовні вимоги задовольняються на 90,63%. На підставі ст .141 ЦПК України, враховуючи те, що суд задовольняє позовні вимоги частково у розмірі 90,63%, від заявлених вимог, то із сплаченого позивачем судового збору як заявленої вимоги про відшкодування судових витрат при зверненні до суду з відповідачки слід стягнути судовий збір у вказаному процентному відношенні, що складає 2195,42 грн. із 2422,40 грн. сплачених. На підставі викладеного та

Outcome: partial