Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-23 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що працював водієм експедитором за домовленістю з фізичною особою-підприємцем [PERSON] , але без процедури офіційного працевлаштування, що підтверджує товарно-транспортними накладними та міжнародними товарно-транспортними накладними. Їх трудові відносини відбувались у період з 11 лютого 2025 року по 11 квітня 2025 року. За період з 11 березня 2025 року по 11 квітня 2025 року він не отримував обумовлену заробітну плату у розмірі 21\~500,00 грн. На його звернення до відповідача щодо невиплати заробітної плати у розмірі 21\~500,00 грн, отримав від останнього відповідь про те, що позивач пошкодив автомобільну резину шляхом порізу на вантажному автомобілі на якому він працював. Жодних доказів підтвердження зіпсування технічного стану автомобільної резини відповідач не надав. Також позивач звертався до Державної служби з питань праці з приводу порушення відповідачем законодавства. Просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 11 березня 2025 року по 11 квітня 2025 року у розмірі 21\~500,00 грн, а також моральну шкоду у розмірі 3\~028,00 грн. Процесуальні дії у справі. 25 серпня 2025 року позовна заява надійшла до суду. 28 серпня 2025 року отримано інформацію щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. 29 серпня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. У судове засідання сторони не викликались. Позивач проти заочного розгляду справи заперечень не надав. Відповідач відзив не направив. Згідно із ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. У відповідності до вимог ст. ст. 280 - 281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду цієї справи, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом. Як видно із товарно-транспортної накладної від 26 березня 2025 року, автомобільним перевізником вказано ФОП [PERSON] , вантажоодержувач ТзОВ «АВ МЕТАЛ ГРУП», пункт розвантаження м. Хмельницький, вантаж отримав водій [PERSON] . Відповідно до міжнародних товарно-транспортних накладних №1006240 від 17 березня 2025 року та №400121 від 31 березня 2025 року перевізником вказано ФОП [PERSON] . Згідно з міжнародною товарно-транспортною накладною №400120 від 07 березня 2025 року перевізником вказано ФОП [PERSON] , також біля печатки останнього зазначено прізвище [PERSON] . Як видно із відповіді Державної служби з питань праці Південно-Східного міжрегіонального управління на звернення [PERSON] в частині невиплати заробітної плати ФОП [PERSON] за період роботи за лютий - квітень 2025 року, в період з 05 травня 2025 року по 06 травня 2025 року інспекторами служби було здійснено спробу проведення позапланового заходу державного нагляду у формі перевірки питань оплати праці та складено Акт про неможливість проведення заходу державного контролю №ПС/ДН/15208/0504/НП від 06 травня 2025 року, оскільки ФОП [PERSON] не надано перелік документів, визначених вимогою. Вказану інформацію направлено до Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області. [PERSON] роз`яснено право звернення до суду. 16 червня 2025 року позивачем на адресу відповідача направлено претензію щодо невиплати заробітної плати у розмірі 21\~500,00 грн, яку останній отримав 17 червня 2025 року. Зміст спірних правовідносин. Встановленим обставинам відповідають правовідносини, що регулюються КЗпП України. Норми права, які застосовує суд. Відповідно до частин першої, другої \~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності. За приписами\~статті 2 КЗпП України\~працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. За змістом частини першої\~статті 3 КЗпП України\~трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Згідно із ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати робітникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до\~статті 24 КЗпП України\~трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи. При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~власником або уповноваженим ним органом моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Висновок суду. Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права особи, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України), як зазначено в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 377/169/20. Частиною 1 статті 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц). У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. \~ \~ \~ \~Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що необхідно приймати до уваги, що встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі №462/7621/15-ц (провадження № 61-10916св18), від 13 квітня 2020 року у справі №344/2293/19, від 24 листопада 2021 року у справі №361/3422/19 (провадження №61-2228св21), від 05 березня 2025 року у справі №463/10998/23 (провадження №61-15762св24). Так, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач складав заяву про прийняття його на роботу з 11 лютого 2025 року, надавав відповідачу трудову книжку та інші документи, отримував наказ про прийняття на роботу, укладав з відповідачем трудовий договір. Тобто, позивач фактично усвідомлював відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем, а отже й погоджувався з цим. При цьому, судом також не встановлено, що позивач виконував обов`язки водія-експедитора у ФОП [PERSON] та підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку, встановленого відповідачем. Надані позивачем товарно - транспортні накладні не є достатніми доказами на підтвердження факту трудових відносин між [PERSON] та ФОП [PERSON] в період з 11 лютого 2025 року по 11 квітня 2025 року. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позивачем в судовому засіданні не доведено поза розумним сумнівом, факт його перебування в трудових відносинах з відповідачем у період з 11 лютого 2025 року по 11 квітня 2025 року в розумінні ст. ст.\~21,\~24 КЗпП України, а саме наявність у взаємозв`язку таких обставин, які засвідчують існування угоди між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець, зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін. Доказів, які б вказували на необхідні елементи ознак трудових відносин з відповідачем у період з 11\~лютого 2025\~року по\~11\~квітня 2025\~року позивачем надано не було. Отже, в даному випадку стороною позивача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості на підтвердження заявлених позовних вимог. За таких обставин, суд вважає вимоги про стягнення невиплаченої своєчасно заробітної плати необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Вимоги позивача\~щодо стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від позовних вимог про стягнення невиплаченої своєчасно заробітної плати. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позивач не надав суду належних та достатніх доказів на обґрунтування позовних вимог, а тому позов не підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed