Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

06.08.2025 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, у якому просить визнати за собою право власності на частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 10.12.2021 року [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що заповідачу буде належати на день смерті, і на що заповідач за законом матиме право, заповідала [PERSON] , [INFO] . Заповідач померла [INFO] і за заявою позивачки від 14.07.2022 року про прийняття спадщини - 19.07.2022 року зареєстровано спадкову справу за номером у спадковому реєстрі 69486520, номер у нотаріуса 493/2022. На запит нотаріуса Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» надано відповідь від 27.07.2023, в якій зазначено, що згідно з даними реєстрових книг БТІ, частка кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Акціонерним товариством закритого типу «Будінвестсервіс» 01.03.1996 (наказ № 127) та зареєстрованого в Бюро 18.03.1996 за реєстровим № 1295. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про реєстрацію нерухомого майна за [PERSON] відсутні. Таким чином, за життя спадкодавця набула право власності на 1/2 частки кв. [ADDRESS] , що було зареєстровано відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права власності, а отже таке майно входить до складу спадщини і було заповідано позивачці. При цьому, через втрату правовстановлюючого документу на квартиру та відсутність в законодавстві України процедури для отримання дублікату правовстановлюючого документу на квартиру спадкоємцем, позивач позбавлена можливості набути право власності на успадковане нерухоме майно в інший спосіб, окрім звернення за захистом своїх прав до суду. Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація своїм листом 20.09.2023 повідомила, що [PERSON] за життя була співвласником квартири, але у видачі дублікату свідоцтва про право власності на житло, видане Дніпровською районною державною адміністрацією за адресою: [ADDRESS] на підставі розпорядження від 01.03.1996 р. за № 23756, відмовлено. Постановою нотаріуса від 08.08.2024 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутності правовстановлюючого документу на вказану квартиру. За відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину, належним відповідачем визначено Київську міську раду. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 17.06.2020 внесений запис про право власності [PERSON] на 1/2 частки кв. [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] є співвласником квартири, частка якої належить до заповіданого майна [PERSON] та складає спадщину, прийняту позивачем. Відповідно, на права та/або обов`язки [PERSON] може вплинути рішення суду у справі за цим позовом, тому вона залучена до участі у справі в якості третьої особи. Ухвалою суду від 14.08.2025 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 17.09.2025 року закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті та витребувано належним чином засвідчені копії матеріалів спадкових справ. До початку проведення судового засідання представник позивача звернувся до суду із заявою, в якій просить провести судовий розгляд без його участі, позов підтримує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання представника відповідача, у якому представник просить ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства та розглядати справу без його участі. Третя особа в судове засідання не з`явилась. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с. 80). За життя, а саме - 10.12.2022 року [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «Все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що мені буде належати на день смерті, і на що я за законом матиму право, заповідаю [PERSON] , [INFO] (а.с. 81). 19.07.2022 року позивачка звернулась до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 79). За матеріалами спадкової справи, будь-які інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до органів нотаріату не звертались і згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, на час своєї смерті [PERSON] одна була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] (з.б.а.с. 79). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, у державних реєстрах відсутня реєстрація права власності на нерухоме майно за [PERSON] (а.с. 19). Разом з цим, за змістом інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 27.07.2023 року, згідно з даними реєстрових книг Бюро, ч. кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Акціонерним товариством закритого типу «Будінвестсервіс» 01.03.1996 (наказ №127) та зареєстрованого Бюро 18.03.1996 за реєстровим №1295 (з.б.а.с. 88). Постановою державного нотаріуса від 08.08.2024 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину кв. [ADDRESS] після смерті [PERSON] , оскільки нотаріусу не надано свідоцтва про право власності на житло, виданого Акціонерним товариством закритого типу «Будінвестсервіс» 01.03.1996 (наказ №127) та зареєстрованого Бюро 18.03.1996 за реєстровим №1295 (а.с. 92). Із матеріалів справи вбачається, що [INFO] помер [PERSON] і після його смерті спадщину прийняла його донька [PERSON] , а його син [PERSON] та його мати [PERSON] відмовились від прийняття спадщини (а.с. 95-98). В межах реалізації спадкових прав після смерті [PERSON] , його донька отримала свідоцтво про прав на спадщину за законом щодо частини кв. [ADDRESS] (з.б.а.с. 134). Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України). Положеннями ст. 1233, 1234 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (ст. 1236 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ст. 1297 ЦК України). Відповідно до п.п. 4.14, 4.15, 4.18. п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року № 282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У даній справі встановлено, що позивачка є спадкоємицею майна померлої [PERSON] за заповітом, вона вчасно звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і будь-які інші особи із заявами про прийняття спадщини не звертались, відтак навіть у разі наявності інших спадкоємців, вони є такими, що не прийняли спадщину. Суд ураховує, що на час смерті [PERSON] у спірній квартирі була зареєстрована одна, відтак відсутні особи, які прийняли спадщину через факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Належність [PERSON] частини спірної квартири підтверджується інформаційною довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації». Ураховуючи наведене за позивачкою слід визнати право власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Стосовно здійснення розподілу судових витрат між сторонами у справі, суд вважає, що такі витрати слід покласти на саму позивачку. Зі змісту положень ст. 2 ЦПК України слідує, що одним із завдань цивільного судочинства є справедливий судовий розгляд. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Київська міська рада, як відповідач у справі, жодних прав позивачки не порушувала та не має жодного відношення до того, що у спадкоємця відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно. Законодавець визначив відповідачами у спадкових справах відповідні територіальні громади не через необхідність захисту прав позивачів у зв`язку з їх порушенням територіальними громадами, а через відсутність інших спадкоємців за законом або за заповітом. У цій справі Київська міська рада жодних заперечень щодо задоволення позову не висловлювала та не заявляла своїх прав на майно, яке залишилось після смерті [PERSON] , відтак покладення на Київську міську раду судових витрат позивача не відповідатиме принципам справедливості та верховенства права. На підставі викладеного,

Outcome: approved