Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

04.07.2025 р. до суду надійшов вказаний позов. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 01 червня 2017 року до 04 квітня 2025 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Також зазначає, що наказом від 03 квітня 2025 року № 32-К звільнений з посади за власним бажанням відповідно до вимог статті 38 КЗпП України та отримав належним чином оформлену трудову книжку. Позивач вказує, що у день звільнення з ним не було проведено повний розрахунок, а тому просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки у розмірі 30 000,00 грн. та компенсацію за невикористані відпустки за 2022, 2023, 2024 роки в сумі 3 0000,00 грн. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 14.07.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.24). Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Відповідачу направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. 15.07.2025 р. до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач вимоги позову не визнав та просить відмовити у їх задоволенні. Мотивує відзив тим, що позивач з 01 квітня 2022 року і до закінчення дії воєнного стану перебував у відпустці без збереження заробітної плати, а тому відсутні підстави нарахування йому заробітної плати (а.с.27-29). 21.07.2025 р. позивачем надано відповідь на відзив, у якій позивач зазначив, що наказ від 31 березня 2022 року № 22-к про перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати, починаючи з 01 квітня 2022 по теперішній час є недостовірним доказом, оскільки будь-якої заяви про відпустку він не писав. Був виданий лише наказ від 31 жовтня 2023 року № 29.1-К про надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати з 01 листопада до 31 грудня 2024 року, який скасований рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року у справі № 759/16081/24 в частині надання йому відпустки без збереження заробітної плати. Крім того, цим же рішенням стягнуто з відповідача заробітну плату з 01 листопада до дня звернення до суду. Тому позивач просить стягнути невиплачену заробітну плату починаючи з 05 серпня 2024 року до 04 квітня 2025 року (а.с.36-38). 13.08.2025 позивачем надано додаткові пояснення, у яких позов підтримав викладений у позові та відповіді на відзив, а також зазначив про те, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року у справі № 759/16081/24 стягнуто заробітну плату з 01.11.2023 р до 05.08.32024 р. та рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08.09.2025 року у справі № 759/8399/25 стягнуто заробітну плату з 05.08.2024 р. по 03.04.2025 по дату звільнення (а.с. 53-54). 22.10.2025 позивачем надано додаткові пояснення, у яких позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та відповіді на відзив та раніше поданих додаткових поясненнях, а також зазначив про те, що рішеннями Святошинського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року у справі № 759/16081/24 та ід 08.09.2025 року у справі № 759/8399/25 стягнуто заробітну плату з 01.11.2023 р. по 03.04.2025 по дату звільнення (а.с.61-64). Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі рішення у відповідності до вимог п. 5 ст. 279 ЦПК України та задоволення позовних вимог з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. За правилами ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до приписів ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом встановлено, що наказом від 31 травня 2017 року № 99-к позивач з 01 червня 2017 року прийнятий на посаду юрисконсульта в ТОВ «НВП «АГРОБІОПРОДУКТ», наказом від 03 квітня 2025 року № 32-К звільнений з посади за власним бажанням відповідно до вимог статті 38 КЗпП України (а.с. 10, 14-16). Відповідно до копії бухалтерської довідки ТОВ «НВП «АГРОБІОПРОДУКТ» про заробітну плату від 17.04.2025 року вбачається, що позивачу виплачувалась заробітна плата з січня 2021 р по жовтень 2023 р., сума нарахованої заробітної плати склала 296 432,05 грн, сума належної до видачі заробітної палати 238 627,80 грн. (а.с.31). 31 березня 2022 року позивач звернувся із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на період встановленого Указом України № 64/2022 воєнного стану з 01 квітня 2022 року до 25 квітня 2022 (включно) або до іншої, більш пізньої, дати закінчення оголошеного воєнного стану у випадку продовження його строку в зв`язку з його вимушеним переїздом з м. Києва, перебування на території України, але неможливістю працювати віддалено (а.с.33). Наказом від 31 березня 2022 року № 22-К [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати з 01 квітня 2022 року до закінчення дії воєнного стану (а.с.34). Листом від 12 травня 2025 року Управління інформаційних систем та електронних реєстрів Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві повідомило позивача, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у місті Києві надіслано лист до страхувальника ТОВ «НВП «АГРОБІОПРОДУКТ» щодо необхідності скасування відображення днів без збереження заробітної плати з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2024 року та відобразити дані щодо нарахування заробітної плати за вказаний період (а.с.41-42). Рішенням від 15 жовтня 2024 року у справі № 759/16081/24 Святошинський районний суд міста Києва поновив [PERSON] строк звернення до суду з позовом, позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу задовольнив, визнав незаконним та скасував наказ № 29.1-К ТОВ «НВП «АГРОБІОПРОДУКТ» від 31 жовтня 2023 року в частині надання [PERSON] відпустки без збереження заробітної плати, стягнув з ТОВ «НВП «АГРОБІОПРОДУКТ» належну [PERSON] заробітну плату з 01 листопада 2023 року до дня звернення до суду з позовом, яка на день звернення становить 90 000,00 грн без урахування сум податків та зборів, стягнув з ТОВ «НВП «АГРОБІОПРОДУКТ» судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. Ухвалою від 02 липня 2025 року Київський апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою керівника ТОВ «НВП «АГРОБІОПРОДУКТ» Пархоменка Г. І. на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року (а.с.68-69). Рішенням від 08 серпня 2025 року у справі № 759/8389/25 Святошинський районний суд міста Києва стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «АГРОБІОПРОДУКТ» на користь [PERSON] заробітну плату з 05 серпня 2024 року до дня звільнення у розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок без урахування сум податків та зборів, вирішено питання судових витрат (а.с. 57-59). Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Частиною першою статті 47 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (ч. 1 ст. 116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду). Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.. 116 цього Кодексу, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Таким чином, при затримці розрахунку при звільненні роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, ст. 116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина друга статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Згідно зі статтями 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача від процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Судом встановлено, що наказом від 31 травня 2017 року № 99-к позивач з 01 червня 2017 року прийнятий на посаду юрисконсульта в ТОВ «НВП «АГРОБІОПРОДУКТ», наказом від 03 квітня 2025 року № 32-К звільнений з посади за власним бажанням відповідно до вимог статті 38 КЗпП України. У день звільнення з ним не було проведено розрахунок, що не заперечується відповідачем, а саме - не виплачена заробітна плата з 05 серпня 2024 року до дня звільнення. Позивач визначив розмір середній заробіток за весь період затримки у розмірі 30 000,00 грн. та компенсацію за невикористані відпустки за 2022, 2023, 2024 роки в сумі 30 000,00 грн. Відповідач не спростував наданий позивачем розрахунок, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача саме такий розмір середній заробіток за весь період затримки у розмірі 30 000,00 грн. та компенсацію за невикористані відпустки за 2022, 2023, 2024 роки в сумі 3 0000,00 грн. Твердження представника відповідача Пархоменка Г. І. про те, що позивач з 01 квітня 2022 року і до закінчення дії воєнного стану перебував у відпустці без збереження заробітної плати, а тому відсутні підстави нарахування йому заробітної плати, спростовується наявними у справі доказами, а саме встановленими даними увищезаначених рішеннях суду у справі 759/16081/24 та 759/8399/25, а також бухгалтерською довідкою від 17.04 2025 року, за якою сума нарахованої заробітної плати за період з січня 2021 року по жовтень 2023 року включно позивачу складала 296 432,05 грн, сума належної до видачі заробітної палати 238 627,80 грн. Питання судових витрат вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК україни, На підставі викладеного та

Outcome: approved