Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє представниця адвокатка Гренджа В. Ю., звернулася до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Позов обґрунтував тим, що [INFO] померла її баба по материнській лінії [PERSON] , яка за життя 05.03.2007 склала заповіт, відповідно якого вона розпорядилася після своєї смерті передати їй житловий будинок, що знаходиться у [ADDRESS] із господарськими спорудами, земельну ділянку і все майно, що буде їй належати на день смерті. Цей заповіт не змінено та не скасовано, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 82376559 від 30.08.2025. Зазначала, що на час смерті її баби вона була неповнолітньою і відповідно до вимог ст. 1233, ч. 4 ст.1268 ЦК України, вважалася такою, що прийняла спадщину за заповітом до майна померлої [PERSON] . Згідно з довідкою виконавчого комітету В. Бистрянської сільської ради від 19.05.2010 за № 349 та довідки Верхньобистрянського старостинського округу Міжгірської селищної ради від 21.01.2025 за № 37, [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована та постійно проживала в будинку [ADDRESS] та на день її смерті в будинку [ADDRESS] ніхто не проживав. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на її нерухоме майно померлої, а саме: - житловий будинок [ADDRESS] , побудований [PERSON] у 1957 році, свідоцтво на право власності на даний житловий будинок сільською радою не видавалося, що підтверджується випискою з погосподарської книги від 14.02.2025 за № 19/05-31; - земельну ділянку загальною площею 0,5004 га, передану у приватну власність [PERSON] для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 040751, виданого В. Бистрянською сільською радою 19.02.2004 і зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1966, № 186; - земельну ділянку площею 0,1755 га в ур. «Чонкаш», передану у приватну власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 040992, виданого В. Бистрянською сільською радою 19.02.2004 і зареєстрованого у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1769, № 25-189. Стверджувала, що спадщину за заповітом до майна своєї померлої баби [PERSON] , вона прийняла як неповнолітня особа на час смерті спадкодавця, а відтак уважається єдиною належною спадкоємицею за заповітом. Ці обставини встановлені рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 15.07.2014 у справі № 302/722/14-ц за позовом [PERSON] до В. Бистрянської сільської ради, треті особи без самостійних вимог КП «Міжгірське БТІ», Міжгірська державна нотаріальна контора, [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно по спадкуванню за законом, яке набрало законної сили 26.07.2014. Отже, вона є єдиною спадкоємицею за заповітом до майна померлої баби [PERSON] , оскільки спадкоємців на обов`язкову частку не має, бо чоловік [PERSON] - [PERSON] , з яким вона за довго до своєї смерті фактично припинила шлюбні відносини, на час смерті дружини [PERSON] проживав і був зареєстрований у будинку [ADDRESS] , що підтверджується довідкою, виданою Верхньобистрянським старостинським округом Міжгірської селищної ради 14.02.2025, та [PERSON] вже помер, а дітей подружжя немало. Ці обставини встановлені нотаріусом під час перевірки та видачі їй довідки про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Покликалася і на те, що вона через представника звернулася у січні 2025 року до приватної нотаріуски Корбутяк І. В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлої [PERSON] . Однак нотаріуска відмовила відкрити спадкову справу до майна померлої [PERSON] та видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, оскільки необхідно встановити факт належності документів особі, родинний зв`язок між спадкоємцем та коло спадкоємців. Свою відмову нотаріус обґрунтувала у розбіжностях у написанні імені померлої баби як « [PERSON] » і « [PERSON] » та неможливості встановити коло спадкоємців до майна померлої [PERSON] , оскільки її чоловік був пенсійного віку, що давало йому право на обов`язкову частку згідно ст. 1241 ЦК України. Отже, ці обставини змушують її звернутися до суду з даним позовом, оскільки [PERSON] за життя у зв`язку з одруженням із [PERSON] своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » не змінювала відповідно до актового запису про шлюб. А також за життя [PERSON] мала два імені « [PERSON] », згідно з паспортом громадянина України, та церковне ім`я « [PERSON] », а тому у свідоцтві про народження дітей, народжених [PERSON] , ім`я матері вказано як « [PERSON] ». Аналогічну описку щодо написання імені допущено й у рішеннях В. Бистрянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 27.02.1997 за № 38 та від 28.09.2001 про передачу у приватну власність [PERSON] , мешканці [ADDRESS] , земельних ділянок, на підставі яких [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 040992, серії [NUMBER] . Посилаючись на наведені вище обставини просила суд: 1) установити факт родинних відносин, а саме, що вона є внучкою померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] ; 2) визнати за нею у порядку спадкування за заповітом до майна померлої [INFO] баби [PERSON] , [INFO] , право власності на спадкове майно: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку загальною площею 0,5004 га, яка складається з трьох окремих земельних ділянок: урочище «Біля хати» площею 0,1544 га; урочище «Чонкаш» площею 0,0459 га; урочище «Луг» площею 0,3001 га, вид цільового призначення для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку, які вказані в державному акті на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 040751, виданого 19.02.2004 на ім`я [PERSON] ; - земельну ділянку в урочищі «Чонкаш» площею 0,1755 га, вид цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, яка вказана в державному акті на право приватної власності на землю серії I-ЗК № 040992, виданого 19.02.2004 на ім`я [PERSON] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10 вересня 2025 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.53,54). Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідач Міжігрська селищна рада Хустського району Закарпатської області не скористалася. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 7 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено цю справу до судового розгляду (а.с.94,95). У судове засідання позивач [PERSON] та її представниця\~адвокатка Гренджа В. Ю. не з`явилися повторно, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені. При цьому представницею позивачки [PERSON] адвокаткою Гренджою В. Ю. подано до суду заяву від 17.10.2025, в якій вона просила розглянути цю справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити (а.с.109). Представниця відповідача Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Бонкало В. В. у судове засідання не з`явилася також, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання була належним чином повідомлена, проте подала до суду 24.09.2025 і 07.10.2025 заяви, в яких зазначила, що Міжгірська селищна рада заперечень щодо задоволення позовних вимог [PERSON] не має, позов визнає повністю та просить розглянути дану справу за відсутності представника цієї селищної ради (а.с.87,88, 102,103). Як кореспондує ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності учасників справи за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК\~України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.11.1968, то [INFO] народилася [PERSON] (а.с.16), яка після реєстрації шлюбу 08.01.1969 із [PERSON] змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », про що свідчить відповідне свідоцтво про одруження серії [NUMBER] (а.с.17). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.01.1980, чоловік [PERSON] [PERSON] помер [INFO] (а.с.20). 05 березня 2007 року секретарем виконкому В. Бистрянської сільської ради Міжігрського району Закарпатської області був посвідчений заповіт [PERSON] , за яким вона на випадок своєї смерті розпорядилася передати своїй онучці [PERSON] житловий будинок, що знаходиться у [ADDRESS] із господарськими спорудами, земельну ділянку і все майно, що буде їй належати на день смерті (а.с.13). Цей заповіт є чинним і нескасованим, про що свідчить інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 82376559 від 30.082025 (а.с.14). Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 23.11.2009, [PERSON] померла [INFO] (а.с.12). З інформаціної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 82376555 від 30.08.2025 видно, що у Спадковому реєстрі інформація щодо спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтва про право на спадщину відносно померлої [INFO] [PERSON] відсутня (а.с.23). Як убачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12.08.2012, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , то після реєстрації шлюбу 12 серпня 2012 року позивачка змінила своє дошлюбне прізвище на « [PERSON] » (а.с.21). З довідки виконавчого комітету В. Бистрянської сільської ради від 19.05.2010 за № 349 та довідки Верхньобистрянського старостинського округу Міжгірської селищної ради від 21.01.2025 за № 37 видно, що померла [INFO] [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована та постійно проживала в будинку [ADDRESS] та на день її смерті в цьому будинку ніхто не проживав і зареєстрований не був (а.с.24, 25). Відповідно до\~довідки Верхньобистрянського\~старостинського округу\~Міжгірської селищної\~ради від\~14.02.2025\~за №\~62,\~ [PERSON] \~на час\~смерті [INFO] \~дружини [PERSON] \~проживав і\~був зареєстрвоаний\~по [ADDRESS] (а.с.27). Із виписки з погосподарської книги, виданої старостою Верхньобистрянського старостинського\~округу від 14.02.2025 № 19/05-31, слідує, що померла [INFO] [PERSON] була зареєстрована і проживала в будинку [ADDRESS] , згідно з погосподарської книги № 3 і за нею дійсно був закріплений особовий рахунок № [NUMBER] (номер об`єкта погосподарського обліку), та вона була власницею цього будинку, який розташований на земельній ділянці площею до 0,5004 га відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 040751, кадастровий номер не присвоєно. Зазначений будинок побудований орієнтовно в 1957 році, свідоцтво на право власності на даний житловий будинок сільською радою не видавалося (а.с.28). Із довідки\~КП «Міжгірське\~бюро технічної\~інвентаризації» за\~№ 62\~від 10.03.2025\~видно,\~що станом\~на 31.12.2012\~право власності\~на житловий\~будинок [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.29). З технічного паспорту від 19.02.2025 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] вбачається, що цей будинок має загальну площу 46,52 кв. м (а.с.30-34). Як видно з Державного акту на право приватної власності на землю серії І- 3К № 040751 від 19.02.2004, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 1966 № 186, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,5004 га, що розташована на території В. Бистянської сільської ради, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, яка складається з трьох автономних земельних ділянок в ур. «Біля хати» площею 0,1544 га, ур. «Чонкаш» площею 0,0459 га та в ур. «Луг» площею 0,3001 га (а.с.35). Як убачається з Державного акту на право приватної власності на землю серії І- 3К № 040992 від 19.02.2004, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 1769 № 25-189, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,1755 га, що розташована на території В. Бистянської сільської ради, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (а.с.36). З рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 15 липня 2014 року, яке набрало 26.07.2014 законної сили, у цивільній справі за позовом [PERSON] \~\~до В. Бистрянської сільської ради, треті особи\~\~без самостійних вимог\~\~КП "Міжгірське БТІ", Міжгірська державна нотаріальна контора, [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на\~\~нерухоме майно по спадкуванню за законом видно, що судом установлено те, що померла [PERSON] за життя залишила\~заповіт, яким розпорядилася передати все належне їй на час смерті\~майно її онуці [PERSON] . Даний заповіт не змінений та не скасований, що підтверджено інформаційною довідкою\~\~зі Спадкового реєстру № 37736121 від 26.06.2014 подану в справу\~\~Міжгірської держнотконторою. Отже, [PERSON] прийняла спадщину\~\~по заповіту за\~померлою [PERSON] відповідно до вимог установлених ч. 3 ст. 1268\~ЦК\~\~України. Отже, позивачка не є належним спадкоємцем першої черги за законом нерухомого майна померлої матері [PERSON] , оскільки [PERSON] за життя залишила заповітне розпорядження не на користь позивачки і така\~не має права на обов`язкову частку у спадщині померлої матері. Спадкоємиця по заповіту [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину. А відтак, на підставі\~\~вимог\~ст. 1223 ЦК України, [PERSON] слід відмовити у задоволенні заявленого нею позову повністю (а.с.26). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 82934993 від 17.10.2025 видно, що спадкові справи та свідоцтва про право на спадщину за померлим [PERSON] не заводилися і не видавалися (а.с.107). Як убачається з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 82935014 від 17.10.2025, інформація про складені заповіти/спадкові договори [PERSON] є відсутня (а.с.108). Згідно з довідкою Верхньобистрянського старостинського округу Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 06.10.2025 за № 141, померлий [PERSON] , 1939 р. н., на день смерті був зареєстрований у будинку [ADDRESS] , проживав і був постійним мешканцем с. Верхній Бистрий Міжгірського району та був одиноким і власних дітей не мав (а.с.110). Відповідно до довідки приватної нотаріуски Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк І. В. від 30 серпня 2025 року за вих. № 141/01-16 було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за майном померлої [PERSON] , за якою спадкова справа не заводилася та є чинним заповіт від 05.03.2007 за реєстровим № 5, складеного [PERSON] на користь онуки [PERSON] , оскільки необхідно встановити факт належності документів особи і родинний зв`язок між спадкоємцем і колом спадкоємців, так як: - згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00053245805 від 26.08.2025 року, у відомостях про наречену прізвище до реєстрації шлюбу зазначено [PERSON] , а прізвище після реєстрації шлюбу зазначено [PERSON] ; - відповідно до повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00053246738 і № 00053247272 від 26.08.2025 у відомостях про дітей [PERSON] і [PERSON] відомості про матір зазначено як [PERSON] , [INFO] ; - згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00053245316 від 26.08.2025 у відомостях про смерть [PERSON] (чоловіка [PERSON] ) місцем проживання померлого [PERSON] зазначено [ADDRESS] , про те відповідно до довідки № 62 від 14.02.2025, виданої Верхньобистрянським старостинським округом Міжгірської селищної ради, [PERSON] на час смерті дружини [PERSON] проживав і був зареєстрований по [ADDRESS] , що не дає можливості встановити коло спадкоємців до майна померлої [PERSON] , так як її чоловік був пенсійного віку, що надавало йому право на обов`язкову частку за положеннями ст. 1241 ЦК України (а.с.22). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою статті 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину нотаріус\~обов`язково перевіряє:\~факт смерті\~спадкодавця,\~час і\~місце відкриття\~спадщини,\~наявність підстав\~для закликання\~до спадкоємства,\~якщо має\~місце спадкування\~за законом,\~прийняття спадкоємцем\~спадщини у\~встановлений законом\~спосіб,\~склад спадкового\~майна,\~на яке\~видається свідоцтво\~про право\~на спадщину.\~На підтвердження\~цих обставин\~від спадкоємців\~витребовуються документи,\~які підтверджують\~вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Відповідно до пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. За приписами пункту «а» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Частиною першою\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші\~ст. 16 ЦК України,\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland\~v.\~the\~United\~Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Також суд на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03 листопада 2021 у справі № 691/1237/20, що вимоги про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування можуть розглядатися судом разом у межах позовного провадження. Так, відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, перелік яких наведено у частині першій цієї ж статті. При цьому за змістом ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, беручи до уваги на розбіжності між даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо прізвища [PERSON] , яке після реєстрації 02.08.1994 шлюбу начебто змінено на [PERSON] , а також щодо її імені та враховуючи інші матеріали справи, де у свідоцтві про смерть серії [NUMBER] , заповіті від 05.03.2007 № 5, інформаційної довідки зі Спадкового реєстру щодо заповітів і спадкових договорів № 82376559 від 30.08.2025, картки фізичної особи-платника податків щодо одержання ідентифікаційного номера від 10.09.1998 тощо вказано саме [PERSON] , а не [PERSON] , а тому встановлення факту, що має юридичне значення, тобто що [PERSON] є дійсно онукою [PERSON] , має значення для охорони прав та інтересів позивачки, яка позбавлена можливості у позасудовому порядку встановити цей факт, що унеможливлює реалізацію нею свого права на спадкування й оформлення права на спадщину після смерті своєї баби [PERSON] , а також ураховуючи, що відповідач визнає позовні вимоги, не порушення при цьому прав інших осіб, суд доходить висновку, що позивачка довела поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до задоволення повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved