Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-22 00:00:00

У квітні 2025 року\~позивач [PERSON] , інтереси якого представляє законний представник [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [INFO] , Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Міністерства оборони України, треті особи - [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту перебування на утриманні, якою просив встановити факт перебування [PERSON] на утриманні [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] , інтереси якого представляє законний представник [PERSON] , посилалась на те, що в серпні 2007 р. було укладено шлюб між законною представницею позивача та її колишнім чоловіком [PERSON] , який в подальшому було розірвано, і після його розірвання було змінено прізвище законної представниці на [PERSON] . В зазначеному шлюбі [INFO] у подружжя народився син [PERSON] . 18 березня 2017 р., законна представниця позивача уклала шлюб з громадянином України [PERSON] , [INFO] , який став вітчимом для позивача [PERSON] . У законної представниці позивача та [PERSON] , [INFO] народилась донька [PERSON] . Вся родина, а саме: законна представниця позивача, позивач, [PERSON] , [PERSON] , проживали спільно однією сім`єю за зареєстрованою адресою: [ADDRESS] . Зазначали, що між чоловіком законної представниці позивача [PERSON] та її сином від першого шлюбу [PERSON] позивачем (тобто між вітчимом та пасинком), склалися дуже теплі та щирі відносини, як між рідними людьми. Вітчим огорнув справжньою любов`ю пасинка, хоча за законом він не був йому рідним батьком. Їх відносини ґрунтувались на взаєморозумінні, повазі, підтримці та турботі. Вітчим виховував та опікувався пасинком, як рідним сином, утримував його та забезпечував всім необхідним. Чоловік законної представниці [PERSON] , починаючи з 2016 р. перебував на службі в ЗСУ, та загинув [INFO] , під час виконання службових обов`язків, пов`язаних із захистом Батьківщини. [PERSON] , починаючи з жовтня 2019 р. по дату загибелі чоловіка [INFO] не працювала взагалі, оскільки загиблий чоловік хотів щоб вона займалась домашнім побутом, у зв`язку з чим вся сім`я, і в тому числі пасинок, знаходились на повному утриманні [PERSON] . Крім того, в період з листопада 2021 р. по червень 2024 р., законна представниця ще доглядала за народженою донькою [PERSON] до досягнення нею трирічного віку. Колишній чоловік законної представниці [PERSON] аліменти, починаючи з вересня 2017 р. (з моменту винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу) ані в примусовому, ані в добровільному порядку не сплачував. Навпаки, [PERSON] , працював та отримував належне грошове забезпечення, що давало йому змогу утримувати всіх членів родини (дружину, пасинка та доньку). Встановлення факту перебування на утриманні [PERSON] неповнолітньої дитини [PERSON] , необхідно для того, щоб заявник міг реалізувати своє право на пільги, встановлені законодавством України як для члена сім`ї загиблого військовослужбовця, серед якого і право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яке він не може реалізувати, оскільки в його випадку вимагається рішення суду. Іншої можливості для підтвердження факту перебування на утриманні загиблого [PERSON] позивача - [PERSON] , окрім як звернення до суду із зазначеною позовною заявою, і встановлення зазначеного факту в судовому порядку позивач не має, тому [PERSON] , інтереси якого представляє законний представник [PERSON] , звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 05 травня 2025 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.112). Згідно ухвали Чечелівського районного суду міста Дніпра від 06.08.2025 закрито підготовче провадження у справі; призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні 19 серпня 2025 року (т.1 а.с.157). Залучено до\~участі у\~справі третіх\~осіб, які\~не заявляють\~самостійних вимог\~щодо предмета\~спору - [PERSON] , [PERSON] (т.1 а.с.211-212). 30 вересня 2025 року представником позивача через систему «Електронний суд» було подано заяву про зміну предмету позову, якою просила встановити факт перебування на утриманні [PERSON] , [INFO] неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з неодержанням аліментів від рідних батьків (т.1 а.с.231-232). Протокольною ухвалою від 30.09.2025 представнику позивача відмовлено в прийнятті заяви про зміну предмету позову (т.1 а.с.242 на звороті). Судом зазначено, що представник позивача була присутня в судовому засіданні 06.08.2025 та надала згоду на закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті у судовому засіданні. Проте, у судовому засіданні 13.10.2025 представник позивача підтримала заяву про зміну предмету позову та просила встановити факт перебування на утриманні [PERSON] , [INFO] неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з неодержанням аліментів від рідних батьків (т.1 а.с.231-232). Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи в судовому засіданні у його відсутність не подавав, в установлений судом строк відзив не подав. 04 червня 2025 року через систему «Електронний суд» представником відповідача Міністерства оборони України Матвєєнко Г.М. було подано на адресу суду відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовної заяви у зв`язку із тим, що між позивачем та Міністерством оборони України не може бути спору про право, оскільки Міноборони не є суб`єктом отримання соціальної допомоги, а належними відповідачами у справі про встановлення факту є родичи загиблого, які вже отримали одноразову грошову допомогу, а саме батьки загиблого військовослужбовця: [PERSON] , [PERSON] , донька [PERSON] та дружина [PERSON] . Враховуючи, що Міністерство оборони України не є належним відповідачем у справі, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача Міністерства оборони України Матвєєнко Г.М. просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [INFO] в судове засідання не з`явився, на адресу суду було подано заяву про розгляд справи за їх відсутності та прийняття рішення згідно вимог чинного законодавства. Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Третя особа [PERSON] , в судове засідання не з`явився причини неявки суду не повідомив. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надіславши на адресу суду письмову заяву, згідно якої просила проводити розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши представника позивача, заперечення представника відповідача - Міністерства оборони України, пояснення свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в серпні 2007 р. було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] було розірвано шлюб 14.03.2008, про що було видане відповідне свідоцтво (т.1 а.с.16). Після розірвання шлюбу було змінено прізвище [PERSON] на « [PERSON] ». В зазначеному шлюбі [INFO] народився син [PERSON] (т.1 а.с.34), який в подальшому змінив своє прізвище на « [PERSON] », що підтверджено відповідним свідоцтвом про народження, виданим повторно 08.02.2024 (т.1 а.с.17). Як вбачається з виконавчого листа від 18.12.2008 року, останній видано у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, яким ухвалено стягувати аліменти щомісяця з [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку й інших доходів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , але не менше 30% прожиткового мінімуму на користь [PERSON] , починаючи з 19.11.2008 і до повноліття дитини (т.1 а.с.35-37). Згідно копії постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 21.09.2017, виконавчий документ повернуто стягувачу за її письмовою заявою, заборгованість відсутня (т.1 а.с. 38-39). Після розірвання шлюбу з [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , уклала 18 березня 2017 р. шлюб з [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.23), що підтверджено відповідним свідоцтвом про шлюб. Відповідно до відомостей довідок ОК 5 та ОК 7, виданих на ім`я [PERSON] , починаючи з жовтня 2019 р. остання не працювала (т.1 а.с.41-42, 46-47). Як вбачається зі свідоцтва про народження, у шлюбі з [PERSON] , у [PERSON] народилась донька [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.28). Згідно договору купівлі-продажу від 24.04.2018, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.30-33). Встановлено, що вся родина проживала спільно за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.9, 10, 21, 22, 27, 29). [PERSON] починаючи з 2016 року перебував на службі в ЗСУ, та [INFO] загинув під час виконання службових обов`язків, пов`язаних із захистом Батьківщини, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (т.1 а.с.54, 55, 56). Із заявами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі смерті військовослужбовця ЗСУ в період дії воєнного стану звернулись [PERSON] - мати (т.1 а.с.189-190), [PERSON] батько (т.1 а.с.190-191), [PERSON] дружина (т.1 а.с.191-192), [PERSON] дружина як законний представник [PERSON] донька (т.1 а.с.192-193), [PERSON] донька відмовилась від частини одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що підтверджено копією нотаріально посвідченої заяви (т.1 а.с. 195 на звороті). З витягу протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсації сум від 25.10.2024 №251/168 вбачається, що одноразова грошова допомога призначена батьку, матері, дружині та дочці загиблого [INFO] у період дії воєнного стану старшого солдата [PERSON] в розмірі 4/5 частини 15000000 грн. (т.1 а.с. 184, 185, 186). Відповідно до частини першої\~статті 15 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За частиною першою\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою\~статті 121 СК України\~передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями\~122\~та\~125\~цього\~Кодексу. Статтею 141 СК\~України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях\~150,\~151 СК України. Так, за приписами\~статті 150 СК України\~батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.\~ Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.\~ Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.\~ Батьки зобов`язані поважати дитину.\~ Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.\~ Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини.\~ Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. За положеннями\~статті 151 СК України\~батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.\~ Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.\~ Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до частин першої третьої\~статті 157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень\~ЦК України\~у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга\~статті 30 ЦК України). Відповідно до\~статті 15 СК України\~сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. У частині четвертій\~статті 15 СК України\~визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні (ст. 260 СК України). Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч. 1\~ст. 268 СК України). Виходячи з аналізу вищевказаних норм, Верховний Суд у постанові від 14.12.2023 року № 160/11228/23 зазначив, що заявник, перебуваючи у шлюбі з громадянкою, яка є матір`ю дітей, має право на участь у вихованні цих дітей (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання. Отже, вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинків, прямо передбачений законом, лише за сукупності таких обставин: такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання; вітчим може надавати матеріальну допомогу. У батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків. Доведення факту перебування дитини на утриманні стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою\~статті 15 СК України\~«невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , якій [PERSON] приходиться двоюрідним племінником, а його мати [PERSON] двоюрідною сестрою, та [PERSON] , для якої [PERSON] є рідною сестрою її чоловіка, зазначали, що [PERSON] з 2019 року не працювала та всю родину утримував [PERSON] , а рідний батько [PERSON] ніякої допомоги не надавав та його не утримував, не можуть бути прийняті до уваги, в розумінні положень ч. 1\~ст. 268 СК України, оскільки свідкам не відомі поважні причини не надання [PERSON] належного утримання сину [PERSON] . Суд зауважує, що по справі не доведено обставин, які входять до предмету доказування: що дитина позивачки не має батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати йому належного утримання, що виключає можливість виникнення у [PERSON] обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 268 СК України. Навпаки, відповідно до встановлених по справі обставин, судом встановлено, що [PERSON] має рідного батька\~ [PERSON] . Доказів, що\~батько [PERSON] з поважних причин не може надавати [PERSON] належного утримання, стороною позивача не надано. Крім того, посилання позивача та представника на відсутність у матері дитини [PERSON] протягом певного періоду часу доходу не звільняє її від покладеного на неї законом обов`язку утримувати свою дитину [PERSON] , у тому числі і за допомогою держави у певних випадках, і не робить автоматично [PERSON] зобов`язальною особою з утримання\~дитини дружини від попереднього шлюбу. Як зазначалося вище, згідно з частиною першою\~статті 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні. Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша\~статті 268 СК України). Ураховуючи викладене,\~ [PERSON] перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , мав право на участь у вихованні\~дитини своєї дружини від попереднього шлюбу [PERSON] . При цьому, обов`язок щодо його утримання у\~ [PERSON] (як вітчима) виникав за умови, якщо в дитини немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати йому належного утримання. Отже, у\~ [PERSON] був відсутній правовий обов`язок утримувати дитину дружини \~ [PERSON] ,\~і таке утримання ним здійснювалося добровільно на підставі власного волевиявлення. Тим більше, законом не заборонено вітчиму добровільно утримувати дитину, дбати про його всебічний розвиток, забезпечувати повсякденні побутові потреби, навчання, піклуватися про його духовний та фізичний стан. Враховуючи ту обставину, що у дитини [PERSON] є біологічний батько, який має обов`язок на утримання сина до досягнення ним повноліття, суд приходить до висновку, що утримання цієї дитини [PERSON] було виключно його добровільним бажанням, яке не створює і не може породжувати виникнення будь-яких прав та обов`язків щодо утримання (виховання тощо) неповнолітньої дитини. Вказана обставина виключає можливість встановлення такого юридичного факту, як перебування\~ [PERSON] , [INFO] ,\~на утриманні\~ [PERSON] . Відтак, суд зазначає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Звертаючись до суду, стороною позивача не надано належних доказів, що відповідач [PERSON] не може надавати належного утримання [PERSON] , і ці причини є поважними, а тому, його утримання здійснював [PERSON] , посилання позивача про наявність виконавчого листа про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини не є такими доказами, в розумінні ст.ст.77,79,80 ЦПК України. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Пунктами 1, 2, 3 частини другої\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed