Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

23.08.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» звернулося до Центрального районного суду міста Дніпра з позовом про стягнення з [PERSON] на свою користь заборгованості в сумі 72 925,55 грн. В обґрунтування позову зазначається, що 05.09.2018 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] укладено кредитний договір № 22031000076055. Відповідно до кредитного договору, який складається з публічної частини договору, яким є Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро», розміщений на офіційному веб-сайті банку: https://creditdnepr.com.ua/ та індивідуальної частини, якою є цей кредитний договір, що разом становлять єдиний кредитний договір, банк зобов`язується надати клієнту грошові кошти у тимчасове платне користування, а клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити плату за кредит (проценти та комісії), а також належним чином виконати інші зобов`язання у порядку, встановленому договором. Кредит надається у формі кредитної лінії шляхом здійснення операцій (зняття коштів з рахунку, платежі з рахунку тощо) за рахунок ліміту кредитної лінії за поточним рахунком клієнта, що відкритий в банку. Операції використання ліміту кредитної лінії можуть здійснюватися з використанням електронного платіжного засобу. Відповідно до умов кредитного договору, цільове призначення кредиту: на споживчі потреби, процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується на строкову заборгованість за кредитом. Відповідно до умов договору, клієнт підтверджує, що він самостійно ознайомився з інформацією на офіційному сайті банку, необхідною для отримання споживчого кредиту, він усвідомлено прийняв рішення щодо його укладення. Банк надав йому у письмовій формі актуальний на дату укладення цього кредитного договору Паспорт споживчого кредиту та всю передбачену чинним законодавством України інформацію про умови кредитування, в тому числі для порівняння різних пропозицій банку з метою прийняття клієнтом обґрунтованого рішення про укладення цього кредитного договору, а також що банк не обмежував його у часі для ознайомлення із зазначеною інформацією та для прийняття рішення. Відповідачем не виконані належним чином кредитні зобов`язання, що є порушенням договірних відносин, ст. ст. 526, 527 ЦК України. 15.12.2021 згідно з умовами договору факторингу № 15/12/21 АТ «Банк Кредит Дніпро» відступило право вимоги за кредитним договором № 22031000076055 від 05.09.2018 на користь ТОВ «Цикл Фінанс» та останнє набуло право вимоги до відповідача за цим кредитним договором. Згідно з договором факторингу сума заборгованості становить 70 957,53 грн, що складається з: 47 746,18 грн заборгованості по тілу кредиту, 4 457,59 грн - заборгованість по відсоткам, 18 753,76 грн - заборгованості по комісії. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 22031000076055 від 05.09.2018 в загальній сумі 70 957,53 грн, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 422,40 грн, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн, а також інфляційні витрати у сумі 1 689,40 грн та 3% річних у сумі 278,62 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2025 цивільну справу № 202/5951/25, провадження № 2/0203/2524/2025, було розподілено головуючому судді Іваницькій І.В. Ухвалою Центрального районного суду м. Дніпра від 28.08.2025 відкрито провадження у справі та на підставі п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Представник позивача у поданому позові заявив клопотання про розгляд справи без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судові засідання не з`явився, причин неявки не повідомив. Будь-яких документів до суду від нього не надходило. З урахуванням викладених вище обставин на підставі ст. ст. 280, 287, 288 ЦПК України, розгляд справи проведено в заочному порядку, про що в судовому засіданні постановлено ухвалу. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що 05.09.2018 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] укладено кредитний договір № 22031000076055 (надалі договір). За умовами кредитного договору банк надає клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а клієнт зобов`язується повернути наданий кредит та сплатити проценти за користування ним, комісії, що передбачені договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених договором розмірах і строки та виконати свої зобов`язання за договором в повному обсязі (п. 1.1 договору). Згідно з п. 1.2 договору сума кредиту 49 600,00 грн, строк кредитування 60 місяців, кінцева дата повернення кредиту 05.09.2023, цільове призначення споживчі потреби, щомісячна комісія за обслуговування кредиту 1,99% від суми кредиту, процентна ставка 0,001%. Сторонами узгоджений графік платежів (п. 1.3 договору). Кредит надається шляхом зарахування коштів (суми кредиту) на поточний рахунок клієнта № [NUMBER] , відкритий в АТ «Банк Кредит Дніпро». Видача кредиту в сумі 49 600,00 грн, користування грошовими коштами, часткова оплата платежів за кредитним договором підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по особовому рахунку відповідача. Внаслідок неналежного виконання умов договору відповідачем, станом на 14.12.2021 за ним утворилася заборгованість в сумі 70 957,53 грн, що складається з: 47 746,18 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4 457,59 грн - заборгованість по відсотками, 18 753,76 грн - заборгованість по комісії. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Стаття 513 ЦК України передбачає, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з положеннями ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За вимогами ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Судом встановлено, що 15.12.2021 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Цикл Фінанс» було укладено договір факторингу № 15/12/21, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 22031000076055 від 05.09.2018 на загальну суму 70 957,53 грн, що підтверджується в тому числі витягом з реєстру боржників до договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, відповідач не надав суду доказів, які б спростували твердження позивача щодо невиконання ним умов договору, наявність заборгованості за цим договором, а також її розмір. Позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що він припустився порушення умов договору щодо своєчасної сплати суми кредиту, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість в сумі 47 746,18 грн (заборгованість за тілом кредиту), яка підлягає стягненню на користь позивача як нового кредитора у зобов`язанні. Щодо розміру заборгованості за відсотками та комісією. Позивачем до складу заборгованості в сумі 70 957,53 грн включена заборгованість за нарахованими відсотками в сумі 4 457,59 грн (за період з 05.09.2018 по 14.12.2021 ) та 18 753,76 грн - заборгованість по комісії (за період з 05.09.2018 по 14.12.2021). Водночас, згідно з ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг, однією з яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк не уповноважений стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 у справі № 204/224/21, провадження №61-4202сво22 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З огляду на викладене, враховуючи, що умови кредитного договору не містять переліку додаткових послуг, за які відповідач має сплатити щомісячну комісію, розмір якої в рази перевищує розмір процентів за користування кредитом, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача комісії в сумі 18 753,76 грн задоволенню не підлягають. З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що в рахунок погашення заборгованості по комісії було зараховано здійснені відповідачем на загальну суму 1 974,08 грн. Ці платежі, з урахуванням положень ст.534 ЦПК України, підлягають зарахуванню в рахунок погашення заборгованості по процентам. З огляду на викладене, заборгованість по процентам становитиме 2 483,51 грн (4 457,59 грн 1 974,08 грн); загальна заборгованість по договору 50 229,69 грн (47 746,18 грн + 2 483,51 грн). Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем заявлені до стягнення з відповідача 3% річних за період з 15.12.2021 по 23.02.2022 в сумі 278,62 грн та інфляційні втрати за цей період в сумі 1 689,40 грн, нараховані на суму боргу 47 746,18 (заборгованість по тілу кредиту), які визнані судом правомірними та такими, що підлягають задоволенню. Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України, передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України, регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 у справі № 554/2586/16-ц). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, позивачем було надано: договір № 43453613 від 02.01.2025 про надання правової допомоги з додатковою угодою до нього від 15.08.2025, укладені між ТОВ «Цикл фінанс» (як клієнт) та адвокатом Кеню Д.В; акт про підтвердження факту надання правової допомоги № 22031000076055 від 15.08.2025 на суму 3 000,00 грн, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №10682/10. З огляду на предмет позову, категорію та складність справи, обсяг та характер поданих доказів, суд вважає, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн є обґрунтованими та доведеними. Згідно ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 733, 95 грн (2 422,40 грн х 71,58%) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 147,40 грн (3 000,00 грн х 71,58%).

Outcome: partial