Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила суд: 1) визнати недійсними свідоцтва про право власності, видані [PERSON] . Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на машиномісця № [NUMBER] та № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] від 26 квітня 2005 року на підставі наказів Головного управління житлового забезпечення від 20 квітня 2005 року за № 717-С/НП та № 720-С/НП; 2) скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 46437919 про право власності [PERSON] на машиномісце № [NUMBER] , загальною площею 12,6 кв.м., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 2570054680000 за адресою: [ADDRESS] , та запис № 46437098 про право власності на машиномісце № [NUMBER] , загальною площею 12, 6 кв.м., реєстраціний номер обєкта нерухомого майна 2570016480000 за адресою: [ADDRESS] ; 3) визнати недійсними договори купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] на машиномісця № [NUMBER] , загальною площею 12,6 кв.м., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 2570054680000, за адресою: [ADDRESS] , та запис № 46437098 про право власності на машиномісце № [NUMBER] , загальною площею 12,6 кв.м., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 2570016480000, за адресою: [ADDRESS] ; 4) витребувати у [PERSON] машиномісце № [NUMBER] та машиномісце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , та повернути позивачу; 5) визнати за [PERSON] право власності на машиномісце № [NUMBER] та машиномісце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , стягнути судові витрати. В обґрунтування позову вказано, що машиномісця № [NUMBER] і [ADDRESS] , вибули незаконно з володіння позивача, право власності на які вона набула, повністю сплативши їхню вартість як об`єктів інвестицій, оскільки були протиправно зареєстровані на відповідача [PERSON] , який в подальшому відчужив [PERSON] їх на підставі договорів купівлі-продажу. Оскільки машиномісця № [NUMBER] і [ADDRESS] , які були проінвестовані позивачем, були набуті [PERSON] в особи, яка не мала права його відчужувати, - [PERSON] , позивач пред`являє позов до зазначених осіб про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. Представник відповідача Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ Дубровська І. направила до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог, обгрунтовуючи тим, що документація для проведення державної реєстрації речових прав на спірні об`єкти нерухомого майна, подана [PERSON] відповідала вимогам встановленим нормативно-правовими актами у сфері державної реєстрації прав, ознак їх незаконності під час проведення реєстраційних дій реєстратором виявлено не було. Таким чином, підстав для відмови у державній реєстрації прав були відсутні. Разом з тим, зазначила, що обраний позивачем спосіб захисту як скасування запису про державну реєстрацію права з Державного реєстру є неефективним, адже відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, у відповідності до норм законодавства не підлягають скасуванню та/або вилученню. Вказувала, що у зв`язку із тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав, і позов пред`явлено до неналежного відповідача в особі Департаменту, позовні вимоги слід залишити без задоволення. Позивач подала відповідь на відзив, у якій вказувала, що Департамент є належним відповідачем, оскільки у випадку дотримання державним реєстратором ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», слід було звернутися до КП з експлуатації ЖФ «Житло-Сервіс» за інформацією чи видавалися накази від 20 квітня 2005 року № 717-С/НА та № 720-С/НП та свідоцтва на право власності на машиномісця №№ [NUMBER] , [NUMBER] , які розташовані у підземному паркінгу по [ADDRESS] , та отримавши інформацію, що зазначені вище документи не видавалися, в подальшому відмовити у вчиненні спірних реєстраційних дій. Крім того, на момент звернення із позовом за позивачем не було зареєстроване право власності на відповідне майно і воно не було відчужено до інших осіб позивачем, тому вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призведе до внесення державним реєстратором до ДРРПНМ відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це, на думку позивача, відновить становище, що існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Такими чином, доводи представника відповідача, позивач вважала безпідставними. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подала. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнала і просила відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» в засідання не зявився, повідомлявся еалежним чином, пояснень на позовну заяву не надходило. Третя особа приватний нотаріус Стабровська О.А. засобами поштового зв`язку направила до суду, пояснення на позовну заяву, в яких зазначила, що 10 березня 2023 року нею дійсно посвідчувалися оспорювані договори купівлі-продажу, які укладалися між [PERSON] та [PERSON] . Сторонами для вчинення нотаріальних дій, були надані всі необхідні документи. Також нотаріусом попередньо було з`ясовано факт належності майна продавцю та перевірено відомості, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Таким чином, підстав для відмови у вчиненні зазначених нотаріальних дій, третя особа не мала. Посвідчення договорів купівлі-продажу машиномісць (гаражів) були вчинені у відповідності до законодавства України. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 29 травня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю, для розгляду справи та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 01 червня 2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у загальному позовному провадженні /т. І а. с. 161-162/. 01 липня 2023 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стабровської О. А. про розгляд справи за її відсутності і пояснення щодо позову /т. І а. с. 166-167, 232-233/. 03 липня 2023 року від представника відповідача Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позов /т. І а. с. 168-113/. 05 липня 2023 року від позивача засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь на відзив відповідача Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ, датована 29 червня 2023 року /т. І а. с. 174-187/. 02 жовтня 2023 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява сторони позивача про забезпечення позову /т. ІІ а. с. 12-27/. 04 жовтня 2023 року ухвалою суду у справі вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту /т. ІІ а. с. 30-[NUMBER]/. 24 січня 2024 року постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення до розгляду по суті /т. ІІ а. с. 83-84/. 29 травня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява позивача про долучення доказів до матеріалів справи /т. ІІ а. с. 129-142/. 27 серпня 2024 року ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні після заслуховування думки сторін, долучено до матеріалів справи лист Департаменту будівництва Київської міської ради від 19 квітня 2024 року/т. ІІ а. с. 157-159/. 12 листопада 2024 року позивач через Електронний суд подала заяву про долучення до матеріалів справи копій документів та клопотання про витребування доказів у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стабровської О. А., зареєстрована у суді 13 листопада 2024 року. 12 січня 2024 року позивач через Електронний суд подала клопотання про витребування доказів у Департаменті з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) м. Києві. 21 січня 2025 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про витребування доказів у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стабровської Оксани Анатоліївни: договорів купівлі-продажу машиномісць №№ 32,[NUMBER] площею 12,60 кв.м. (кожне), які розташовані в підземному паркінгу по [ADDRESS] між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] від 10 березня 2023 року; у Департаменті з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) м. Києва: реєстраційної справи та документів до неї по реєстрації права власності на [PERSON] на машиномісце № [NUMBER] та на машиномісце № [NUMBER] площею 12,60 кв м, яке розташоване в підземному паркінгу по [ADDRESS] , що зареєстроване державним реєстратором Музиченко Оленою Володимирівною, Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) м. Києва /т. ІІ, а.с. 244-247/. 05 лютого 2025 року на виконання ухвали суду про витребування доказів приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стабровською О.А. були направлені копії договорів купівлі-продажу машиномісць (гаражів), посвідчених нею 10 березня 2023 року за реєстровими № № 171, 172 /т.ІІІ, а.с. 59-159/. 11 лютого 2025 року на виконання ухвали суду про витребування доказів Департаментом з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) були направлені на адресу суду копії реєстраційних справ /т.ІІІ, а.с. 3-57/. 20 жовтня 2025 року позивач через Електронний суд подала до суду додаткові пояснення, в яких просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала і просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Дубровська І.О. заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] , [PERSON] також заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що угоди купівлі-продажу є законними, а [PERSON] - добросовісним набувачем майна. Відповідач [PERSON] в засідання не з`явився, повідомлявся належним чином за місцем свого місця реєстрації, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву та заяв по суті до суду не надходили. Представник третьої особи Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» в засідання не з`явився, пояснення на позовну заяву та заяв по суті до суду не надходили. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стабровська О.А. в засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином, направила на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача і заперечення представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 17 січня 2003 року між ТОВ «Київ Житло-Інвест»(організатор) та [PERSON] (інвестор) був укладений інвестиційний договір № ПМ14/32 про інвестування у житлове будівництво підземної автостоянки, за умовами якого організація зобов`язується своїми силами і засобами, за рахунок коштів інвесторів, збудувати і передати інвестору обумовлене машиномісце (об`єкт інвестування за адресою: [ADDRESS] , за [ADDRESS] ), а інвестор зобов`язується забезпечити відповідне фінансування обумовленого об`єкту та прийняти його у свою власність на умовах цього договору (пункт 2.1 Договору) /т. І, а.с. 32-35/. Відповідно до акту прийому-передачі машиномісця № 32 від 06 вересня 2004 року, ЗАТ «Київ Житло-Інвест» передало, а інвестор прийняв відповідно до умов договору обумовлене машиномісце, а саме машиномісце [ADDRESS] /т.І, а.с. 39/. 17 січня 2003 року між ТОВ «Київ Житло-Інвест»(організатор) та [PERSON] (інвестор) був укладений інвестиційний договір № ПМ14/[NUMBER] про інвестування у житлове будівництво підземної автостоянки, за умовами якого організація своїми силами і засобами, за рахунок коштів інвесторів, збудувати і передати інвестору обумовлене машиномісце (об`єкті інвестування за адресою: [ADDRESS] , за № [NUMBER] ), а інвестор зобов`язується забезпечити відповідне фінансування обумовленого об`єкту та прийняти його у свою власність на умовах цього договору (пункт 2.1 Договору) /т. І, а.с. 27-30/. Відповідно до акту прийому-передачі машиномісця № [NUMBER] від 06 вересня 2004 року, ЗАТ «Київ Житло-Інвест» передало, а інвестор прийняв відповідно до умов договору обумовлене машиномісце, а саме машиномісце [ADDRESS] /т.І, а.с. 31/. За рахунок внесених інвестицій за даними договорами інвестор отримує у власність підземні гаражі (місця для паркування автомашин), які є об`єктами інвестування за даними договорами. 28 вересня 2004 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна виготовлено технічні паспорти на машиномісця № [NUMBER] та № [NUMBER] по [ADDRESS] , відповідно до яких їх загальна площа становить по 12,6 кв.м кожний /т.І, а.с. 41-42, 43-48/. Згідно з довідкою за № 768/08 від 09 березня 2003 року Фонду гарантування вкладників фізичних осіб та ліквідацію «Промінвестбанк» та довідкою за № 04-505 від 11 березня 2005 року Керуючої філії «Подільське відділення Промінвестбанк в м. Києві», [PERSON] провела наступні оплати: 24 січня 2023 року - 309 295, 17 грн, 26 лютого 2003 року - 250 642, 07 грн, 28 березня 2003 року - 293 450, 00 грн, 29 квітня 2003 року - 257 020, 00 грн, на загальну суму 1 110 407, 24 грн, які були перераховані на будівництво житла згідно інвестиційних договорів П8/17-12А від 17 січня 2003 року, П8/17-14 від 17 січня 2003 року, ПМ3/32 від 17 січня 2003 року, П3/33 від 17 січня 2003 року на рахунок ТОВ «Київ Житло-Інвест» /т. І, а.с. 69, 70/. 27 січня 2022 року [PERSON] отримала від Київського міського бюро технічної інвентаризації оновлені технічні паспорти на машиномісця № [NUMBER] та № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] /т. І, а.с. 49-53/, 54-57/. Разом з тим, 26 квітня 2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) були видані свідоцтва про право власності, якими були посвідчено, що машиномісця № [NUMBER] та № [NUMBER], пл. 12,6 кв.м., які розташовані у підземному паркінгу по [ADDRESS] дійсно належать [PERSON] на праві приватної власності, та видані на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 20 квітня 2005 року № 717-С/НП та № 720-С/НП /т.І, а.с 145/. 31 січня 2022 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ Музиченко О.В. прийнято рішення № 63157987 про державну реєстрацію та їх обтяжень, відповідно до якого вирішив провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на машиномісце, що розташоване: [ADDRESS] , за суб`єктом: [PERSON] , та рішення № 63156995 про державну реєстрацію та їх обтяжень, відповідно до якого вирішив провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на машиномісце, що розташоване: [ADDRESS] , за суб`єктом: [PERSON] /т.ІІІ, а.с. 19, 55/. Відповідно до відповіді в.о. директора Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» Казючиці С. від 08 липня 2022 року за № 110/306-653, повідомлено, що Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) свідоцтва про право власності на машиномісця № [NUMBER] , які розташовані в підземному паркінгу по [ADDRESS] , не видавалися /т.І, а.с. 71/. 10 березня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стабровською О.А. посвідчено договори купівлі-продажу, які зареєстровані в реєстрі за №№ 171, 172, які були укладені між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до яких продавець передає (продає) у приватну власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти (купити) у приватну власність належні продавцю на праві власності машиномісця № [NUMBER] та № [NUMBER] , що розташовані за адресою: [ADDRESS] /т. ІІІ, а.с. 60-62, 109-111/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Так, згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, визнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже в силу наведених норм процесуального права суд захищає виключно порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси особи. Згідно частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Оспорюваний правочин Цивільний кодекс України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочину є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, в силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Отже при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статтей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не тільки наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного право, якщо воно мало місце. Пленум Верховного Суду України у пункті 5 Постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» дав судам такі роз`яснення: відповідно до статтей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можу бути заявлена як однією зі сторін правочину, та й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16 зазначив, що «з огляду на зазначені приписи, правила статтей 15, 16 ЦК України, а також статтей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав». Втім, незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні частини третьої статті 215 ЦК України для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладенні договору вимоги закону, але і порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів. Вбачається, що позивач [PERSON] , звертаючись до суду за захистом своїх прав, просить визнати недійсним свідоцтво про право власності, видані [PERSON] на машиномісця № [NUMBER] та № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] від 26 квітня 2005 року. В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) свідоцтва про право власності на машиномісця № [NUMBER] , які розташовані в підземному паркінгу по [ADDRESS] , не видавалися. За таких обставин, видача свідоцтв про право власності на вищезгадані машиномісця, на її думку, дали можливість відповідачу [PERSON] зареєструвати своє право власності на них, та в подальшому незаконно відчужити їх відповідачу [PERSON] , у зв`язку із чим було порушено її право власності на майно. Так, згідно висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13: «Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнанні або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішили питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки судовим розглядом встановлено, що зазначені документи є підробленими, Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вони не видавалися і зазначена обставина є підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу оспорюваних машиномісць на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України. За таких обставин, суд відмовляє в частині вимог про визнання недійсними свідоцтв про право власності, видані [PERSON] . Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на машиномісця № [NUMBER] та № [NUMBER] (за адресою [ADDRESS] ) від 26 квітня 2005 року на підставі наказів Головного управління житлового забезпечення від 20 квітня 2005 року за № 717/С/НП та № 720-С/НП. Натомість, приходить до висновку про задоволення вимог позивача про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених між [PERSON] , та [PERSON] на машиномісця №№ [NUMBER] , [NUMBER], посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стабровською О.А. 10 березня 2023 року. Щодо позовної вимоги про скасування запису про право власності [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд зазначає наступне. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Так, відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Таким чином, суд приходить до висновку, що скасування запису про проведену реєстрацію права не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», адже виконанню підлягають судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині. Стосовно вимоги позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, суд зазначає наступне. Майном, як особливим об`єктом вважається не лише окрема річ чи сукупність речей, а і майнові права та обов`язки, згідно з приписами ст. 190 Цивільного кодексу України. Майнові права є неспоживною річчю і визнаються речовими правами. Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Аналогічні висновки містяться у Постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року (справа №520/4355/17). Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що метою цивільного судочинства визначено ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року по справі № 338/180/17, пункт 89 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, пункт 7.23 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та пункт 67 постанови від 15 вересня 2020 року по справі № 469/1044/17). Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника (пункт 7.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство відокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України,). Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у ньому, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18). Верховний Суд акцентує, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено, самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на суд. За змістом позовних вимог позивач обрав основним обраним способом захисту порушеного права власності витребування власником майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (постанови Верховного Суду від 11 лютого 2021 у року справі № 727/9547/13, від 28 січня 2021 року у справі № 367/8910/17). Згідно із положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №766/4410/17). Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі. Предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Схожої правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 27 листопада 2019 року по справі № 203/3937/16-ц. Отже, на підтвердження наявності у нього суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач за віндикаційним позовом повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його права титульного володільця на зазначене майно, факт вибуття такого майна з його володіння, наявність майна в натурі у володінні відповідача та відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Враховуючи вищенаведене, оскільки позивачем не надано доказів, що підтверджують її права як титульного володільця майна, зазначене майно не може бути витребуваним, оскільки відповідно до ст. 387 ЦК України таким правом наділений лише власник майна. За таких обставин, вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, задоволенню не підлягають. Щодо вимог про визнання права власності на оспорювані машиномісця, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 328 Цивільного кодексу України, передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 цього Кодексу). Стаття 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» визначає, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями, зокрема, можуть бути кошти. Інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій (ст. 2 Закону). Об`єктами інвестиційної діяльності у відповідності до частини першої ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права. Суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави (частина перша ст. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність»). У відповідності до частини першої, третьої, п`ятої ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», розміщення інвестицій у будь-яких об`єктах, крім тих, інвестування в які заборонено або обмежено цим Законом, іншими актами законодавства України, визнається невід`ємним правом інвестора і охороняється законом. За рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів. Інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України. У відповідності до ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність», основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови). При розгляді справи Велика Палата Верховного Суду керується тим, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 Цивільного кодексу України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить. Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18. Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 Цивільного кодексу України. Встановивши, що [PERSON] в повному обсязі сплатила інвестиційні внески на виконання умов інвестиційних договорів, відповідно набула майнових прав на об`єкти інвестування. Крім того, оскільки судом визнано недійсними договори купівлі-продажу, відповідно до яких машиномісця були зареєстровані за [PERSON] та в подальшому відчужені [PERSON] неправомірно, суд вважає за належне поновити порушене право позивача та визнати за нею право власності на машиномісця №№ [NUMBER] , [NUMBER] по [ADDRESS] . Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим в частині і підлягає частковому задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судові витрати, до яких належить судовий збір, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що судом було задоволено дві позовні вимоги, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню судовий збір по 1073, 60 грн. з кожного. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial