Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

[PERSON] \~звернулася до\~суду з\~ позовом\~ до\~територіальної громади\~в особі\~Біленьківської сільської\~ради Запорізького\~району Запорізької\~області про\~встановлення факту\~належності документу\~та визнання\~права власності, посилаючись на те, що 05.02.1992 року збори земельної комісії Біленьківської сільської ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області ухвалили рішення про виділення [PERSON] земельної ділянки розміром 0,21 га в [ADDRESS] , у зв`язку з купівлею житлового будинку в [ADDRESS] , в [PERSON] . 18.02.1992 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . За договором купівлі-продажу [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями. Житловий будинок належав [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого виконкомом Біленьківської сільської ради народних депутатів 08.02.1990 за р. № 16. Договір купівлі-продажу посвідчений « [PERSON] » (російською мовою), секретарем виконкому Біленьківської сільської ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області, 18.02.1992 за р. № 58. Прізвище позивачки в договорі купівлі-продажу було помилково вказане як « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] ». Право власності на житловий будинок, набуте за договором купівлі-продажу, в бюро технічної інвентаризації позивачка не зареєструвала. Передача житлового будинку від продавця до покупця відбулася відразу після посвідчення договору купівлі-продажу. Відтоді [PERSON] постійно проживає в указаному будинку, виконує обов`язки з його утримання. 17 квітня 2025 року з метою державної реєстрації права власності на житловий будинок позивачка звернулася до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності. 22 квітня 2025 року державний реєстратор прав на нерухоме майно [PERSON] прийняла рішення № 78519169 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Рішення мотивоване тим, що поданий позивачкою договір купівлі-продажу, посвідчений секретарем виконкому Біленьківської сільської ради народних депутатів, 18.02.1992 за р. № 58, не входить до переліку документів, на підставі яких проводиться реєстрація права власності. Враховуючи вищевикладене, позивачка була вимушена звернутися до суду з позовом,у якому просила суд встановити факт належності [PERSON] , [INFO] , правовстановлюючого документу договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , посвідченого « [PERSON] » (російською мовою), секретарем виконкому Біленьківської сільської ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області, 18.02.1992 за р. № 58 та визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] з усіма будівлями і господарськими спорудами загальною площею 24,3 кв.м., житловою площею 10,6 кв.м. Позивачка у судове засідання не з`явилася, від її представника надійшла заява, у якій вона позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити та розглянути справу за їхньої відсутності. Представник відповідача\~- територіальної громади в особі Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, у якій просив суд розглянути справу за відсутності представника відповідача, за наявними у справі матеріалами, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін, які беруть участь у справі , у загальному позовному провадженні, на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши усі докази у сукупності, суд вважає, що позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 05 лютого 1992 року згідно Виписки з рішення зборів земельної комісії Біленьківської сільської ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області ухвалили рішення про виділення [PERSON] земельної ділянки розміром 0,21 га в [ADDRESS] , у зв`язку з купівлею житлового будинку [ADDRESS] , в [PERSON] . Наведене підтверджується витягом з рішення зборів № 10 від 05.02.1992 та довідкою № 36. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , посвідченого « [PERSON] » (російською мовою), секретарем виконкому Біленьківської сільської ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області, 18.02.1992 за р. № 58, [PERSON] купила зазначений житловий будинок у [PERSON] . За договором купівлі-продажу [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, шлакоблочний, обкладений цеглою, житловою площею 11,2 кв.м., розташований на земельній ділянці Біленьківської сільської ради народних депутатів розміром 2100 кв.м. На виділеній земельній ділянці розташований один одноповерховий житловий будинок, позначений літерою «А» в плані, літня кухня, позначена літерою «Б» в плані, сарай, позначений літерою «В» в плані, вбиральня, позначена літерою «Г» в плані, погріб, позначений літерою «т» в плані, паркан, позначений № 1 в плані. Житловий будинок належав [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого виконкомом Біленьківської сільської ради народних депутатів 08.02.1990 за р. № 16. Договір купівлі-продажу посвідчений « [PERSON] » (російською мовою), секретарем виконкому Біленьківської сільської ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області, 18.02.1992 за р. № 58. Прізвище позивачки в договорі купівлі-продажу було помилково вказане як « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] ». Право власності на житловий будинок, набуте за договором купівлі-продажу, в бюро технічної інвентаризації позивачка не зареєструвала. Передача житлового будинку від продавця до покупця відбулася відразу після посвідчення договору купівлі-продажу. Відтоді [PERSON] постійно проживає в указаному будинку, виконує обов`язки з його утримання. Зареєстроване місце проживання позивачки в будинку підтверджується відміткою в паспорті громадянина України, виданого на її ім`я та витягом з реєстру територіальної громади № 2025/007773492 від 12.06.2025, у яких вірно зазначено прізвище позивачки як « [PERSON] ». Як вбачається з матеріалів справи, в договорі купівлі-продажу дійсно була зроблена помилка у прізвищі позивачки « [PERSON] », а саме невірно зазначено « [PERSON] », оскільки в паспорті громадянки України серії [NUMBER] , виданого Запорізьким РВ УМВС України в Запорізькій області та картці фізичної особи платника податків прізвище позивачки зазначено як « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим Біленьківською сільською радою Запорізького району Запорізької області, Україна, 12.01.2010, актовий запис № 01, між [PERSON] та [PERSON] , було укладено шлюб. Згідно свідоцтва про народження доньки позивачки [PERSON] - [PERSON] серії [NUMBER] , виданим бюро запису актів громадянського стану міста Лаґодехі, Грузинська РСР 18.03.1974, актовий запис № 40; матір`ю записана [PERSON] . З довідки, виданої Управлінням соціального захисту населення у Запорізькому районі Запорізької області 22.07.2019 за № 2002, вбачається, що [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , не знаходиться на обліку в Запорізькому УСЗН (прізвище позивачки заначено вірно, як « [PERSON] »). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Бюро технічної інвентаризації, оформлення землі та нерухомості» 31.03.2025, реєстраційний номер ТІ01:0269-2445-2203-8673, зазначений вище житловий будинок має загальну площу 24,3 кв.м., житлову площу 10,6 кв.м., замовником технічного паспорту зазначена [PERSON] . 22 квітня 2025 року державний реєстратор прав на нерухоме майно [PERSON] прийняла рішення № 78519169 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Рішення мотивоване тим, що поданий позивачкою договір купівлі-продажу, посвідчений секретарем виконкому Біленьківської сільської ради народних депутатів, 18.02.1992 за р. № 58, не входить до переліку документів, на підставі яких проводиться реєстрація права власності. Згідно Акту №192 від 01.10.2025 р. та довідки №2706/18-10 від 01.10.2025 р., посвідчених Виконавчим комітетом Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, [PERSON] , фактично проживає одна за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності повинне спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, на спірні правовідносини поширюється дія Цивільного кодексу УРСР (далі ЦК УРСР). Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до положень статті 3 Закону УРСР «Про державний нотаріат» 3377-VIII від 25.12.1974, чинного на час укладення і посвідчення договору купівлі-продажу, для вчинення нотаріальних дій в Українській РСР організуються державні нотаріальні контори. Нотаріальні дії в державних нотаріальних конторах вчиняють державні нотаріуси (старші державні нотаріуси, заступники старших державних нотаріусів, державні нотаріуси). У населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР "Про державний нотаріат" та цим Законом, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій. Наведене свідчить, що договір купівлі-продажу від 18.02.1992 р. № 58 є дійсним. За змістом ст. 49 Закону України «Про власність», чинній на час укладення договору купівлі-продажу, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до п. 20 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Інструкцією Міністерства комунального господарства Української РСР про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР 31.01.1966, одним з правовстановлюючих документів на житловий будинок є договори купівлі-продажу, міни і дарування будинків (домоволодінь) в сільській місцевості, посвідчені сільськими Радами до видання постанови Ради Міністрів УРСР від 18 листопада 1948 року «Про обов`язкове нотаріальне посвідчення договорів про відчуження будівель у сільських місцевостях». За змістом приписів ст. 16 ЦК України захист цивільних прав шляхом визнання права власності здійснює суд. Одним зі способів захисту цивільних прав, згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності. Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно з п. 12 зазначеної постанови при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаним у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документу, в якому допущені помилки у прізвищі, імені по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявнику подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Можливість внесення виправлень в нотаріально посвідчений договір нормами Інструкції по діловодству в державних нотаріальних конторах Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР 30.04.1976 за № 2205 (яка була чинна на час укладення договору купівлі-продажу) та чинними Правилами нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України 22.12.2010 за № 3253/5, не передбачена. Позивачка набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] відповідно до законодавства, що діяло на момент такого набуття. Проте відсутність реєстрації права власності на будинок в бюро технічної інвентаризації, зміни норм законодавства щодо порядку державної реєстрації права власності та неправильне зазначення прізвища позивачки в договорі позбавили позивачку можливості зареєструвати право власності на будинок, і, як наслідок, не дають змоги вільно розпоряджатися ним. У відповідності до ст. ст.\~41,55 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що об`єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою факту виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно.

Outcome: approved