Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

В обґрунтування позову представник позивача [PERSON] вказала, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , розташований житловий будинок загальною площею 80,40 кв.м, житловою площею 53,20 кв.м, які належали на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді вказаних земельної ділянки і житлового будинку. За життя [PERSON] склав заповіт на користь своїх дітей [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . На даний час право власності на житловий будинок зареєстровано на ім`я [PERSON] в розмірі 14/24 часток на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 21 січня 2009 року, на ім`я [PERSON] і 7/24 частках на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 21 січня 2009 року та в 3/24 (1/8) на ім`я померлого [PERSON] , оскільки його дружина [PERSON] не встигла вчасно оформити право володіння своєю часткою спадщини, оскільки померла [INFO] . Представник позивача [PERSON] також вказала, що [PERSON] в 1986 році зареєструвала шлюб та виїхала з житлового будинку і переїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації. До житлового будинку [PERSON] приїздила лише в якості гостя, а після отримання свідоцтва про право власності на спадщину у 2009 році жодного разу не приїжджала та не проявляла інтерес ані до житлового будинку, ані до земельної ділянки. [PERSON] тоді пояснила, що не має наміру опікуватися своїм майном, бо не планує повертатися і жити в Україні, але спадщину прийняла, бо батько заповів їй частину майна. До того ж [PERSON] збагнула, що оформлення спадщини та її утримання потребує значних коштів, і що врешті як громадянин іншої країни вона вимушена буде сплачувати податки, тому й відмовилась від своєї частки житлового будинку і земельної ділянки. Натомість [PERSON] з 05 листопада 1995 року постійно проживає в житловому будинку, відкрито володіє ним в цілому, проводить в ньому ремонтні роботи та обробляє прилеглу до будинку земельну ділянку і має до них вільний доступ. І таке володіння є добросовісним, відкритим і безперервним та триває понад 10 років, а тому позивач заявляє про давність володіння нерухомими майном і звертається до суду з цим позовом. Ухвалою від 30 липня 2025 року було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. У визначений судом строк відповідач відзив не подав. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але її представник [PERSON] подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, вказувала, що позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, але в судове засідання не з`явилася без поважних на то причин. Заяву про відкладення розгляду справи до суду відповідач не подавала. В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Спірними є житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , який був зареєстрований на праві власності в цілому на ім`я [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку, посвідченого 14 вересня 1960 року Люботинської державної нотаріальною конторою за реєстр. № 3223;\~ а також земельна ділянка площею 0,0556 га, призначена для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на землю ХР № 025-07-046019, виданого 13 вересня 1996 року виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області. Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого ФОП [PERSON] станом на 16 червня 2025 року, на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , розташовані житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами літ. «А1-1», «А2-1», «А3-1» і тамбуром літ. «а», загальною площею 84,00 кв.м, житловою площею 53,20 кв.м, та надвірним будівлями в спорудами: сараями літ. «Б» і «В», погребом літ. «в1», літньою кухнею літ. «Д», гаражем літ. «Ж», душем літ. «З», водопровідним колодязем оглядовим літ. «К», вигрібною ямою літ. «Я», огорожею № 1,2. Житловий будинок та надвірні будівлі були збудовані в період з 1961 по 1992 роки. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 21 серпня 2007 року Відділом РАЦС Люботинського міського управління юстиції Харківської області. За життя [PERSON] був складений заповіт, посвідчений 14 травня 1996 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області, згідно з яким [PERSON] зробив розпорядження про таке: усе майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день його смерті і на що за законом він матиме право, заповідає дітям - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У відповідності до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із повідомленням Харківської районної державної нотаріальної контори від 15 серпня 2025 року, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , до Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулися [PERSON] , яка на час подання заяви постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та на підставі цієї заяви була заведена спадкова справа № 2/2008. До нотаріальної контори також звернулись [PERSON] з заявою про відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь [PERSON] ; та [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за заповітом. 21 січня 2009 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області були видані на ім`я [PERSON] свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на 14/24 частин житлового будинку та на 14/24 частин земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Також 21 січня 2009 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області були видані на ім`я [PERSON] свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на 7/24 частин житлового будинку та на 7/24 частин земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] і [PERSON] на відповідні частки спірного житлового будинку було зареєстровано 29 січня 2009 року в Люботинському БТІ, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 345849295 від 08 вересня 2023 року. Згідно з записами в будинковій книзі для прописки громадян, які проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] , позивач [PERSON] постійно і безперервно проживає в цьому будинку щонайменше з липня 1981 року, а відповідач [PERSON] проживала в спірному житловому будинку лише до 18 серпня 1986 року. Те, що відповідач [PERSON] фактично не проживає в спірному житловому будинку, також підтверджується актом ОСН «Мрія» м. Люботин від 26 червня 2025 року. Отже, щонайменше з серпня 1986 року відповідач [PERSON] в спірному житловому будинку не мешкає, не користуються ним у власних потребах і не забезпечує за ним догляд як належний власник. В той же час, довідкою виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області від 09 вересня 2025 року № 2639 підтверджено те, що [PERSON] і члени її сім`ї [PERSON] і [PERSON] , починаючи з 05 грудня 1995 року, 04 лютого 2004 року та з 17 березня 2007 року відповідно і по теперішній час постійно користуються житловим будинком як місцем постійного проживання. Також позивачем [PERSON] представлені суду договори, укладені нею з постачальниками житлово-комунальних послуг (Водопровідно-каналізаційне комунальне управління Люботинської міської ради, АК «Харківобленерго», Виробниче управління комунального господарства Люботинської міської ради, починаючи з грудня 2007 року, в яких, серед іншого, вказано, що послуги надаються мешканцям житлового будинку в кількості три особи; та чисельні квитанції про оплату нею вартості житлово-комунальних послуг, які надаються їй як єдиному споживачу за вказаною вище адресу. З цього суд виснує, що у відносинах, заснованих на споживанні комунальних послуг, підприємства постачальники комунальних послуг сприймали [PERSON] як повноцінного та одноособового власника спірного житлового будинку, і що споживачами таких послуг були лише [PERSON] і члени її сім`ї [PERSON] і [PERSON] . В той же час, обставини справи вказують на те, що відповідач [PERSON] , оформивши своє право на частку у спадщині, не мала дійсних намірів реалізувати своє право власності і фактично відмовилась від своєї частки в житловому будинку та земельної ділянки, які перебували у повноцінному володінні і користуванні одноособово позивача [PERSON] після смерті попереднього власника [PERSON] . Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. За змістом наведеної норми для набуттям права власності за набувальною давністю потрібна сукупність таких умов - володіння має бути добросовісним, тобто таким коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності та володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України 2003 року); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України 2003 року). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд в Постанові від 04 липня 2018 року в справі № 201/12550/16-ц визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності». Таким чином, позивач повинен довести: законність об`єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно п. 11 Постанови Пленуму № 5, враховуючи положення ст.ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Згідно п. 13 Постанови Пленуму № 5, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Згідно п. 14 Постанови Пленуму № 5, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] постійно, щонайменше з 1995 року, проживає в спірному житловому будинку, і з серпня 2007 року користується ним в цілому, доглядає за ним та прилеглою до нього земельною ділянкою. Тобто позивач відкрито, безперервно володіє нерухомим майном. Враховуючи те, що [PERSON] отримала право користуватися житловим будинком в цілому та земельною ділянкою, мала вільний доступ до будинку і земельної ділянки, на якій розташований це будинок, відкрито та безперервно володіла нерухомим майном протягом останніх десяти років, суд задовольняє позов в повному обсязі. При вирішення справи по суті суд також бере до уваги ту обставину, що на даний час змінились лінійні розміри та площа земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , з 0,056 га до 0,055 га. Але такі зміни не впливають на право власності на вказану земельну ділянку як первісного власника, так і позивача.

Outcome: approved