Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

ТОВ «ФК «ЕЙС», в особі представника Тараненко А.І., який діє на підставі довіреності від 04.12.2024р., звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього на свою користь заборгованість за кредитним договором №00-10850113 від 07.01.2024р. в загальній сумі 21\~351,64 грн., а також судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 2\~422,40 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 7\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 07.01.2024р. між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та [PERSON] був укладений кредитний договір №00-10850113, на підставі якого відповідач отримав кредитні кошти у вигляді кредитної лінії в розмірі 4 850 грн. та зобов`язався їх повернути в строк, визначений договором, та сплатити відсотки за користування такими грошовими коштами. 22.01.2024р. між ТзОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТзОВ «МАКС КРЕДИТ» був укладений Договір факторингу №22-01/2024 (далі договір факторингу), відповідно до умов якого до ТзОВ «МАКС КРЕДИТ» перейшли, належні ТзОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» права вимоги до боржників, що зазначені у Реєстрі Боржників, в тому числі і право вимоги до [PERSON] . В подальшому, а саме 16.08.2024р. між ТзОВ «МАКС КРЕДИТ» та ТзОВ «ФК «ЕЙС» був укладений Договір факторингу №16082024-МК/ЕЙС, відповідно до умов якого до ТзОВ «ФК «ЕЙС» перейшли, належні ТзОВ «МАКС КРЕДИТ» права вимоги до боржників, що зазначені у Реєстрі Боржників, в тому числі і право вимоги заборгованості за кредитним договором №00-10850113 від 07.01.2024р. до відповідача [PERSON] на загальну суму 21\~351,64 грн. Відповідач частково заперечив проти позовних вимог, посилаючись на наступні обставини: 1) кредитор всупереч вимог ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» не надсилав відповідачу вимогу про повернення споживчого кредиту та сплату всіх платежів; 2) нікчемність умов кредитного договору, які передбачають обов`язок позичальника зі сплати кредитодавцю комісії; 3) необґрунтоване нарахування кредитором процентів за користування кредитом, оскільки розмір нарахованих процентів є надмірним та таким, що суперечить принципам добросовісності та справедливості, через занадто високу процентну ставку. Відповідач визнає позовні вимоги в частині вимог про стягнення тіла кредиту в розмірі 4\~850 грн. та процентів в розмірі 485,40 грн., обчислюючи суму процентів за обліковою ставкою НБУ (15% річних) за період строку дії кредитного договору 240 днів. 29.01.2025р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. За клопотанням представника позивача 29.01.2025р. судом постановлено ухвалу про витребування доказів, якою зобов`язано АТ КБ «Приват Банк» надати суду відомості щодо випуску платіжної картки № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , виписки з банківського рахунку до такої картки за період з 07.01.2024р. по 12.01.2024р., а також інформацію про фінансовий номер [PERSON] 28.02.2025р. від АТ КБ «Приват Банк» до суду надійшла витребувана судом інформація. 13.03.2025р. судом здійснено розгляд справи у заочному порядку та ухвалено заочне рішення про задоволення позову. 14.07.2025р. судом постановлено ухвалу, якою скасовано заочне рішення від 20.05.2025р., а справу призначено до розгляду. 30.07.2025р. від представника відповідача адвокат Манзар Т.В., яка діє на підставі ордеру серії СА №1124673 від 09.06.2025, надійшов письмовий відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідача. 04.08.2025р. від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив. У такій заяві зазначається, що умови кредитного договору були погоджені відповідачем з первісним кредитором і не суперечать законодавству, а відтак відповідач має належним чином дотримуватись своїх зобов`язань. Розмір одноразової комісії за обслуговування кредиту та розмір процентів за користування кредитом були погоджені сторонами кредитного договору, а отже відповідач повністю усвідомлював та прийняв на себе зобов`язання їх оплати. Також вказується, що неповідомлення боржника про відступлення права вимоги за кредитним договором новому кредитору не звільняє його від обов`язку належного виконання грошових зобов`язань та сплати кредитної заборгованості в повному обсязі. 11.08.2025р. від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких акцентується увага на тому, що встановлений у кредитному договорі розмір відсотків за користування кредитом є несправедливим в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить обмеженням, встановленим ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», і порушує принцип розумності та добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг фінансової установи, оскільки встановлює вимоги щодо сплати непропорційно великої суми відсотків, яка перевищує подвійну облікову ставку НБУ, а загальна сума нарахованих процентів перевищує у понад триста п`ятдесят процентів суму кредиту. Також у такій заяві акцентується увага на нікчемності умов договору, що передбачають обов`язок позичальника сплатити комісію за обслуговування кредиту відповідно до ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». 08.09.2025р. до суду надійшли додаткові пояснення позивача, в яких акцентується увага на обґрунтованості заявлених позовних вимог та детальним описом алгоритму обчислення суми нарахованих процентів. Представник позивача у позовній заяві виклав клопотання, в якому просив розглядати справу без його участі. Представник відповідача адвокат Новік В.І,, який діє на підставі ордеру серії СА №1138646 від 14.10.2025р., у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Пояснив, що з огляду на характер та обставини спірних правовідносин відповідач визнає позовні вимоги в частині наявності в нього зобов`язання зі сплати кредитної заборгованості в загальній сумі 5 335,40 грн., з яких 4\~850 грн. тіло кредиту, 485,40 грн. проценти. Додатково зауважив на необхідності зменшення судом суми нарахованих кредитором процентів за користування кредитом, з огляду на те що їх розмір є несправедливим. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 07.01.2024р. між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи був укладений електронний Договір кредитної лінії №00-10850113, за умовами якого Кредитодавець надає позичальнику кредит у національній валюті у вигляді кредитної лінії на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується одержати та повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Вказаний договір підписаний відповідачем в електронній формі із застосуванням верифікації та наданням його персональних даних та шляхом введення одноразового ідентифікатора 74541. Згідно умов вищевказаного Договору сума кредитного ліміту складає 4 850 грн. Тип кредиту - кредитна лінія. Строк дії кредитної лінії (строк кредитування) 240 днів. Позичальник зобов`язався повернути кредит кредитодавцю (дата повернення кредиту 03 вересня 2024р. (п. 1.2, 1.3 договору). Позичальник зобов`язаний оплатити проценти в рекомендовану дату погашення процентів 06 лютого 2024 року та здійснювати чергові платежі по сплаті нарахованих процентів на кожний 30 день після рекомендованої дати за фактичне користування грошовими коштами протягом строку дії кредитної лінії (п. 1.3.1 договору). Згідно з п. 1.4 договору тип процентної ставки - фіксована. Знижена процентна ставка становить 0,72% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, надається Позичальнику в якості заохочення та діє виключно за умови сплати процентів не пізніше рекомендованої дати оплати, визначеної п. 1.3.1. даного договору. Стандартна процентна ставка складає 2,40% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, застосовується у межах строку користування кредитом, зазначеного в пункті 1.3 цього договору (за виключенням строку кредитування, коли клієнт має право на використання зниженої процентної ставки). Зазначеним договором встановлено, що за надання кредиту Позичальник зобов`язаний сплатити Кредитодавцю одноразову комісію у розмірі 10% від суми кредиту, що складає 485 грн., яку Позичальник зобов`язався сплатити у останній день повного погашення кредиту (п. 1.5, 1.5.1 договору). Згідно з п. 1.7, 1.8 договору орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладання Договору становить 1770,29%, а орієнтовна реальна річна процентна ставка з урахуванням зниженою процентної ставки на дату укладання Договору становить 1565,36%. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладання договору складає 33\~271 грн., а з урахуванням зниженої процентної ставки орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає 30\~826,60 грн. (п. 1.8, 1.8.1 договору). Пунктом 2.8 договору встановлена дата надання/видачі кредиту 07.01.2024 року. Сума кредиту 4\~850 грн. перераховується Кредитодавцем на рахунок Позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № [NUMBER] . На умовах вказаного Договору 07.01.2024р. на картку відповідача № [NUMBER] були перераховані кошти в розмірі 4\~850 грн., що стверджується інформаційною довідкою ТзОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН»\~від 09.09.2024р. за вих. №204/09. Окрім того, факт зарахування кредитних коштів підтверджується випискою, наданою АТ «КБ Приватбанк» на виконання вимог ухвали суду /а.с. 95, 96/. Також, в судовому засіданні встановлено, що 22.01.2024р. між ТзОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТзОВ «МАКС КРЕДИТ» був укладений Договір факторингу №22-01/2024 (далі договір факторингу), відповідно до умов якого до ТзОВ «МАКС КРЕДИТ» перейшли, належні ТзОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» права вимоги до боржників, що зазначені у відповідних Реєстрах Боржників /а.с. 35-43/. Відповідно до Витягу з Реєстру боржників від 22.01.2024р. до Договору факторингу №22-01/2024 від 22.01.2024р. до ТзОВ «МАКС КРЕДИТ» перейшло право вимоги за Договором кредитної лінії №00-10850113 від 07.01.2024р. до відповідача [PERSON] на загальну суму боргу 5\~893,72 грн., з яких: 5\~335 грн. заборгованість за кредитом, 558,72 грн. заборгованість за відсотками /а.с. 44-45/. Разом з тим, за період з 31.01.2024р. по 16.08.2024р. ТзОВ «МАКС КРЕДИТ» відповідачу нараховані відсотки за користування кредитом на загальну суму 15\~457,92 грн. Таким чином, станом на 16.08.2024р. загальна заборгованість за вищевказаним договором складала 21\~351,64 грн., з яких: заборгованість за кредитом 5\~335 грн. (тіло кредиту 4\~850 грн. + комісія 485 грн.), заборгованість за відсотками 16\~016,64 грн. /а.с. 47/. 16.08.2024р. між ТзОВ «МАКС КРЕДИТ» та ТзОВ «ФК «ЕЙС» був укладений Договір факторингу №16082024-МК/ЕЙС, відповідно до умов якого до ТзОВ «ФК «ЕЙС» перейшли, належні ТзОВ «МАКС КРЕДИТ» права вимоги до боржників, що зазначені у Реєстрі Боржників, в тому числі і право вимоги заборгованості кредитним Договором кредитної лінії №00-10850113 від 07.01.2024р. до відповідача [PERSON] на загальну суму боргу 21\~351,64 грн., з яких: 5\~335 грн. заборгованість за кредитом, 16\~016,64 грн. заборгованість за відсотками. Даний факт підтверджується самим договором факторингу, Актом прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу №16082024-МК/ЕЙС від 16.08.2024р. та Реєстром Боржників до Договору факторингу №16082024-МК/ЕЙС від 16.08.2024р. /а.с. 48-59/. Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за кредитним договором в добровільному порядку, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016р. «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734). При цьому, згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті аргументів сторін, якими вони обґрунтовують свою процесуальну позицію. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За матеріалами справи судом встановлено, що між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та відповідачем було укладено Договір кредиту в електронній формі, в якому сторони погодили умови надання позивачем кредитних коштів відповідачу. На підставі такого договору відповідачем 07.01.2024р. було отримано кредитні кошти в сумі 4\~850 грн., які він зобов`язувався повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитом та одноразової комісії за надання кредиту, але в порушення умов договору не зробив цього. При цьому умовами договору сторони визначили, що загальний строк користування кредитними коштами складає 240 днів (дата повернення 03.09.2024), а сплата відсотків за користування кредитом здійснюється кожні 30 днів. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сторонами не заперечується факт укладання Договору кредиту та його умови, а також та обставина, що відповідач отримав кредитні кошти, але не здійснював виконання своїх зобов`язань належним чином, оскільки не вчинив жодного платежу на виконання своїх зобов`язань. Отже цілком обґрунтованими є доводи позивача про порушення відповідачем свого зобов`язання з повернення кредитних коштів. Посилання відповідача на відсутність в нього обов`язку щодо повернення суми заборгованості через порушення кредитором вимог ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» є необґрунтованим, оскільки відповідна норма закону є незастосовною до спірних правовідносин. В даному випадку зобов`язання відповідача зі сплати всіх платежів за Договором кредиту мало бути здійснено не пізніше 03.09.2024р., тоді як позивач звернувся до суду з даним позовом 27.06.2025р. Відповідач не заперечує того, що не здійснював платежів на погашення кредитної заборгованості ані на користь первинного кредитора, ані на користь його правонаступників, а відтак на теперішній час зобов`язання відповідача з повернення кредитної заборгованості вочевидь є простроченим. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом положень ст.ст. 1048, 1049, 1054 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кредитні кошти у строк та в порядку, що встановлені договором, та сплатити проценти за користування позикою. В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача тіло кредиту, проценти за користування кредитними коштами та комісію за надання кредиту. Відповідно до розрахунку заборгованості складеного ТОВ «МАКС КРЕДИТ» станом на 16.08.2024р. (дата відступлення права вимоги до позивача), розмір заборгованості позичальника за кредитним договором №00-10850113 від 07.01.2024р. складає 21\~351,64 грн., яка складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту 4\~850 грн.; проценти за користування кредитом, що нараховані за період з 07.01.2024р. по 27.05.2024р. 16 016,64 грн.; комісія за надання кредиту 485 грн. /а.с. 47/. Аналіз змісту такого розрахунку свідчить, що нарахування процентів за користування кредитом здійснювалось за процентною ставкою 0,72 % на день (з 07.01.2024 по 05.02.2024) та 2,4% на день (з 06.02.2024 по 27.05.2024). Відображені у розрахунку заборгованості обчислення розміру процентів відповідають умовам Договору кредиту, оскільки здійснені у відповідності до положень, передбачених п.п. 1.3., 1.4, 3.1-3.3 Договору кредиту, а арифметичний підсумок відповідних нарахувань свідчить, що заявлена позивачем до стягнення у позові сума процентів не перевищує суми відповідних нарахувань. В контексті доводів відповідача щодо розміру заборгованості по процентам суд зауважує, що строк кредитування за Договором кредиту був визначений сторонами тривалістю 240 календарних днів. У пункті 1.3.1 Договору кредиту передбачено, що позичальник зобов`язаний здійснювати платежі по оплаті нарахованих процентів на кожний 30 день за фактичне користування грошовими коштами протягом строку дії кредитної лінії. Таким чином позивач має право нараховувати проценти за користування кредитом у період з 07.01.2024р. (дата надання кредиту) до 03.09.2024р. (дата закінчення строку кредитування), а отже позовні вимоги про стягнення суми процентів обчислених за період з 07.01.2024р. по 27.05.2024р. є правомірним та обґрунтованим. Стосовно доводів відповідача щодо невідповідності розміру нарахованих процентів засадам добросовісності та розумності, оскільки їх розмір неспівмірний з розміром тіла кредиту, то суд зауважує наступне. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (п. 3, 6 ст. 3 ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК зміст принципу свободи договору передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК, свідчить, що принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому, добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки (постанова Верховного Суду від 10.09.2018р. у справі № 920/739/17). Верховний Суд у постанові від 08.05.2018р. у справі № 910/1873/17 вказав, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019р. у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Питання щодо розміру процентної ставки за договорами споживчого кредитування врегульовані положеннями Закону №1734. З набуттям чинності таким законом, положення Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону №1734. На момент укладання відповідачем з позивачем Договору кредиту кредитного договору положеннями ч. 5 ст. 8 з врахуванням п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 (зі змінами в редакції згідно із Законом №3498-IX від 22.11.2023р., що набули чинності з 24.12.2023р.) було передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки за договором про споживчий кредит не може перевищувати наступні значення: в період часу з 24.12.2023р. по 21.04.2024р. (120 днів) 2,5%; 22.04.2024р. по 19.08.2024р. (120 днів) 1,5%; з 20.08.2024р. 1%. Статтею 21 Закону №1734 передбачені особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит, якими передбачено обмеження обсягу відповідальності споживача перед кредитором в частині платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит. Натомість будь-яких обмежень щодо співрозмірності процентів за користування кредитом із сумою кредиту в закону не передбачено. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що укладаючи Договір кредиту відповідач погодив умови кредитування щодо розміру процентної ставки та періоду часу, протягом якого позичальник зобов`язаний сплачувати кредитору проценти за користування кредитом, а також підтвердив, що загальний розмір процентів, який він зобов`язується сплатити за весь період строку дії кредитного договору складатиме 25\~491,60 грн. Відповідні умови наявні у тексті Договору кредиту (п. 1.8.1, 7.2) та у Паспорті споживчого кредиту. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідач фактично користувався кредитними коштами понад строк дії Договору кредиту, але кредитор вимагає стягнути з нього лише проценти, що нараховані за період з 07.01.2024р. по 27.05.2024р., які обчислені з урахуванням пільгової процентної ставки, а їх загальна сума не перевищує тієї, що була погоджена сторонами при укладання Договору кредиту. За таких обставин, необґрунтованими є доводи відповідача щодо невідповідності засадам розумності та добросовісності розміру нарахованих йому до сплати за строк фактичного користування ним кредитними коштами процентів за кредитом в розмірі, що значно перевищує тіло кредиту, оскільки первісно погоджуючись на сплату відповідних процентів в значно більшому розмірі (25\~491,60 грн.), а на теперішній час стверджуючи, що сума таких процентів не має перевищувати 485,40 грн., відповідач поводиться суперечливо, а отже така позиція не відповідає засадам добросовісності. При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на практику Верховного Суду та Конституційного Суду України в частині тлумачення положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідна практика не є релевантною до спірних правовідносин, а стосується тлумачення норм закону, якими на теперішній час не регулюються спірні правовідносини. До того ж необґрунтованими є посилання відповідача на необхідність обчислення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ. Відповідний розмір процентів є мінімальним і застосовується лише у випадках, якщо сторони не погодили іншого розміру (ч. 1 ст. 1048 ЦК). Натомість в даному випадку сторонами було погоджено інший розмір процентів і судом не встановлено будь-яких обставин, що відповідне погодження не відповідало засадам вільного волевиявлення сторін при укладанні Договору кредиту. В той же час суд зауважує, що відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону №1734 умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Таким чином, враховуючи що відповідна редакція ч. 5 ст. 8, п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 була чинною на момент укладання Договору кредиту, то сторони мали враховувати відповідні законодавчі приписи, а відтак нарахування кредитором процентів за період з 22.04.2024р. по 27.05.2024р. (36 днів) за денною процентною ставкою 2,4% є неправомірним, оскільки суперечить відповідним положенням Закону №1734. В той же час суд бере до уваги, що предметом позовних вимог є сума процентів, яка нарахована кредитором за фактичний період користування кредитом з 07.01.2024р. по 27.05.2024р., що складає 142 календарні дні. Позивач просив стягнути із відповідача проценти за користування кредитом з 07.01.2024р. по 27.05.2024р. в загальній сумі 16\~016,64 грн., нараховані за період з 07.01.2024р. по 05.02.2024р. за процентною ставкою 0,72% на день, з 06.02.2024р. по 27.05.2024р. за процентною ставкою 2,4% на день. При цьому, обчислена за таким алгоритмом сума процентів за період з 22.04.2024р. по 27.05.2024р. (36 днів) складає 4 190,40 грн. (116,40 грн. х 36 днів). Натомість з урахуванням положень ч. 5 ст. 8, п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 кредитор має право на отримання від позичальника процентів за користування кредитом за період з 22.04.2024р. по 27.05.2024р., які слід обчислювати за денною процентною ставкою 1,5% (72,75грн/день), а відтак у сумі не більше ніж 2\~619 грн. Різниця між розміром процентів за період користування кредитом з 22.04.2024р. по 27.05.2024р., що обчислені на умовах Договору кредиту та процентами, що обмежені законом, складає 1 571,40 грн. (4 190,40 грн. 2\~619грн.). Тому, до стягнення із відповідача за період користування кредитом з 07.01.2024р. по 27.05.2024р. мають підлягати проценти в розмірі 14\~445,24 грн. (16\~016,64 грн. 1 571,40 грн.). За таких обставин розмір заборгованості по процентам за користування кредитом, які заявлені в позові, слід зменшити до суми 14\~445,24 грн. Стосовно доводів сторони відповідача про нікчемність умов Договору кредиту, якими передбачено право кредитодавця на нарахування комісії за надання кредиту, то суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону №1734 до загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом №1734 безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісії, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Пунктом 1.5 Договору кредиту сторони визначили, що за надання кредиту позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю одноразову комісію у розмірі 10% від суми кредиту, що складає 485 грн. Умовами Договору кредиту передбачено, що «комісія за надання кредиту» це одноразова плата, яку здійснює позичальник за надання кредиту. Тобто умовами договору передбачено, що відповідна комісія є фактичною платою за послугу кредитодавця з надання кредиту. Відповідна плата розраховується, як фіксований відсоток від суми кредиту, і нараховується одноразово. Аналіз змісту відповідних положень Договору кредиту свідчить, що передбачена таким договором комісія за надання кредиту не суперечить положенням ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону №1734, а її нарахування обумовлено домовленістю між сторонами договору про оплату послуг кредитодавця, якими супроводжується процедура кредитування позичальника. Отже доводи відповідача про нікчемність умов Договору кредиту, якими передбачено обов`язок позичальника з оплати комісій кредиторові є також необґрунтованими. При цьому, судом не приймаються аргументи відповідача про необхідність застосування правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022р. у справі №496/3134/19. В цьому контексті слід зауважити, що обов`язковою умовою для застосування певного правового висновку Верховного Суду є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка є предметом судового розгляду. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів. При цьому встановлені судом фактичні обставини у кожній справі можуть бути різними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021р. у справі №233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. У справі №496/3134/19 Великою Палатою Верховного Суду вирішувалось питання щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості (щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості) за кредитним договором, в якому кредитором виступає банк. В той же час предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги про стягнення одноразової комісії за надання кредиту (плата за послугу з надання кредиту), який надається не банком, іншою фінансовою установою. Отже, правовідносини у справі, що розглядається, та у справі №496/3134/19, на яку посилається відповідач, не є подібними, враховуючи відмінні зміст спірних правовідносин, суб`єктний склад та їх правове регулювання. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався представник позивача, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, та достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також, враховуючи, що відповідач отримав кредитні кошти за Договором кредиту та користувався ними, однак свої зобов`язання за таким договором належним чином та у визначені сторонами строки не виконав, порушивши умови договору, у зв`язку з чим має прострочену заборгованість перед позивачем в розмірі 19\~780,24 грн. (з яких 4\~850 грн. тіло кредиту; 14\~445,24грн. проценти за користування кредитом; 485 грн. комісія за надання кредиту), то суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн., а також витрат сторін на правову допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 19\~780,24грн., що складає 92,64% від ціни позову (19 780,24 грн. / 21\~351,64 грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача 2\~244,11 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (2422,40 грн. / 100% * 92,64%). Щодо розподілу витрат на правову допомогу, то враховуючи заяву представника відповідача щодо необхідності подання додаткових доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат, суд доходить висновку, що питання про розподіл судових витрат на правову допомогу обох сторін на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України доцільно вирішити в окремому судовому засіданні в порядку, передбаченому законом. На підставі викладеного,

Outcome: partial