Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

Представник позивача - Пархомчук С.В. звернувся до суду з вказаним позовом та просить стягнути з відповідача тягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором №3245813818/231664 від 04.02.2020 в розмірі 5663 грн 60 копійок, яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 2000 грн 00 коп. та простроченої заборгованості за процентами в розмірі 3663 грн 60 коп. Також, просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 2422 грн 40 коп. та витрат на правову допомогу в розмірі 10 500 грн 00 коп. Позов обґрунтовано тим, що 04.02.2020 між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] укладено кредитний договір №№3245813818/231664 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який був укладений в електронному вигляді та підписаний за допомогою одноразового ідентифікатора (електронного підпису) та надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Своїм підписом відповідач підтвердив, що ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. За умовами кредитного договору, Товариство надає клієнту фінансовий кредит в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором на таких умовах: сума виданого кредиту: 2000, 00 грн; дата надання кредиту: 04.02.2020; строк кредиту: 14 днів; відсоткова ставка 1,85% на добу. Оскільки відповідач взятих на себе зобов`язань щодо повернення коштів не виконав, тому виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 5663 грн 60 коп., яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 2000 грн 00 коп. та простроченої заборгованості за процентами в розмірі 3663 грн 60 коп. 31.05.2021 між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу №1-31/05/21, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників, у тому числі право вимоги за кредитним договором №3245813818/231664 від 04.02.2020, укладеним з [PERSON] 03.06.2021 право вимоги до відповідача за вказаним вище кредитним договором перейшло до позивача на підставі договору №1-03/06/2021 відступлення права вимоги, укладеного позивачем з ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп». Позивач зазначає, що заборгованість відповідачем не погашена, досудове врегулювання спору не дало результатів, що стало підставою для звернення до суду. Просить задовольнити позов. Ухвалою від 04 вересня 2025 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Поштове відправлення із копією ухвали суду, надіслане за зареєстрованим місцем проживання відповідача, повернулось без вручення з поштовою відміткою «За закінченням терміну зберігання». 20.10.2025 ухвалою Переяславського міськрайонного суду Київської області розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача не з`явилася, просить справу розглядати без її участі. Поштове відправлення із копією ухвали суду, надіслане за зареєстрованим місцем проживання відповідача, повернулось без вручення з поштовою відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». ….10.2025 ухвалою Переяславського міськрайонного суду Київської області розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. Відповідач повідомлявся про дату і час судового засідання шляхом опублікуванням оголошення про виклик на сайті «Судова влада України». На підставі частини 11 статті 128 ЦПК України відповідач з опублікуванням оголошення про виклик вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке він може подати в строк для подання відзиву на позов. У встановлений судом строк відповідачем, який належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, не надано відзиву на позов без поважних причин, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до частини 2 статті 191 ЦПК України. Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України. Судом встановлено наступне. Представник позивача при обґрунтуванні позовних вимог зазначає, що 04.02.2020 між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] укладено кредитний договір №3245813818/231664 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за умовами якого первісний кредитор надав відповідачу фінансовий кредиту у розмірі 2000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності. А відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1 договору). Як вбачається з пункту 1.2 договору кредит надається строком на 14 дні, тобто до 17.02.2020. Відповідно до умов пунктів 1.4, 1.5 договору кредит надається у безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом, тобто відповідачем. Датою укладення цього договору вважається дата перерахування грошових коштів на банківський рахунок клієнта. Згідно з розділом 7 договору «Реквізити та підписи Сторін» рахунок позичальника зазначений № [NUMBER]. Зазначений договір про надання фінансового кредиту підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису R78323. Відповідно до довідки про ідентифікацію [PERSON] , з яким укладено договір № 3245813818/231664 від 04.02.2020, ідентифікований у ТОВ «Гоуфінгоу» 04.02.2020 за номером телефону [NUMBER] , на який був відправлений одноразовий ідентифікатор R78323. Встановлено, що 31.05.2021 між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу №1-31/05/21 відповідно до умов якого первісний кредитор відступив до ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників в тому числі право вимоги за договором № 3245813818/231664 від 04.02.2020 укладеним з [PERSON] 03.06.2021 між ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та ТОВ «ФК Дебт коллекшн» укладений договір № 1-03/06/2021 відступлення права вимоги, за яким позивач у справі набув права вимоги до відповідача за договором №3245813818/231664 від 04.02.2020. На підтвердження факту перерахування [PERSON] кредитних коштів представник позивача надав підтвердження щодо здійснення переказу грошових коштів ТОВ «ПрофітГід», відповідно до якої емітентом платіжної картки отримувача - OTP BANK 02.04.2020 було проведено транзакцію на суму 2 000,00 грн, номер платіжної картки отримувача [NUMBER], тому первісний кредитор належним чином виконав свої зобов`язання відповідно до умов кредитного договору, здійснивши перерахування кредитних коштів на банківську платіжну картку, реквізити якої були надані самим позичальником, тобто [PERSON] . Крім того, на підтвердження факту перерахування [PERSON] кредитних коштів представник позивача надав виписку з особового рахунку за кредитним договором №3245813818/231664 від 04.02.2020, яка сформована директором ТОВ « ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН». Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За нормами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі, а відповідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Згідно з ч. 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Статтею 11 ЗУ «Про електронну комерцію» визначений Порядок укладення електронного договору. Зокрема, відповідно до ч. 3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Частиною 6 цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У статті 12 ЗУ «Про електронну комерцію» закріплено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. У відповідності з положеннями ст. ст. 509, 526, 629, 1054 ЦК України особа, яка уклала кредитний договір та отримала кошти повинна виконувати його належним чином та повернути кошти у відповідності з умовами кредитного договору. У статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною, тип процентної ставки визначається кредитним договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року по справі №202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18 викладено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно з ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків . Надаючи оцінку поданим позивачем доказам, суд зазначає наступне. У постанові Верховного суду від 30 листопада 2022 року у справі №334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості, кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання кредитних коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник, відповідно, повернення грошових коштів в розмірі та на умовах визначених у договорі. Факт укладення кредитного договору (позики) не може бути встановлено судом без встановлення факту перерахування грошових коштів позичальнику. Доказування факту перерахування позикових коштів, здійснюється, як правило, за допомогою первинних фінансових документів. Надане позивачем, в якості доказу, підтвердження щодо здійснення переказу грошових коштів від «ТОВ ПрофітГід», про перерахування відповідачу суми кредиту в розмірі 2000, 00 гривень, не є належним доказом, який підтверджує здійснення фінансової операції щодо переказу коштів, з таких підстав: -наданий документ не містить даних про власника банківської карти, на яку були перераховані кошти, та повних даних карти, на яку ці кошти перераховувались; -окремі цифри номеру банківської карти, зазначені астерисками «*», що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу ТОВ «ПрофітГід» коштів в сумі 2000, 00 гривень на картковий рахунок, який належить саме відповідачу. -посилання у підтвердженні щодо здійснення переказу грошових коштів на не ідентифіковану картку, не містить доказової інформації; -підтвердження щодо здійснення грошових коштів, складене у формі інформаційного характеру між двома підприємствами та не є первинним документом встановленої форми в розумінні ст. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженою Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Також, не надано позивачем до позовної заяви і доказів існування будь-яких правовідносин між ТОВ «ПрофітГід» та ТОВ «ГОУФІНГОУ», яке, згідно доводів викладених в позові та виходячи з підтвердження щодо здійснення переказу грошових коштів, здійснило переказ коштів на рахунок відповідача. Також, суду не надано платіжну інструкцію, на підставі якої мав відбуватись переказ коштів надавачем платіжних послуг, в результаті чого суд позбавлений можливості перевірити належне виконання платіжної операції, оскільки неможливо перевірити відповідність унікального ідентифікатора, що має бути зазначений у платіжній інструкції, з ідентифікатором, що вказаний у повідомлені про переказ коштів. Щодо розрахунків заборгованості відповідача, як доказу, суд зазначає наступне. Розрахунки заборгованості, які були додані до позову та на які посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20, провадження № 61-17825св21. Позиція Верховного Суду викладена в постанові від 29.01.2020 року по справі за №755/18920/18 свідчить про те, що наданий банком розрахунок заборгованості, як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин, наявності заборгованості та її розмір, сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором, оскільки будь - яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, позивачем не надано. У постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 569/7648/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 зроблено висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». В цивільному процесі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Щодо виписки з особового рахунку за кредитним договором №3245813818/231664 від 04.02.2020, суд зазначає наступне. Виписку з особового рахунку видає той банк, де відкритий цей рахунок. За змістом наданої суду виписки з особового рахунку яка, додана до позову, цей документ сформований директором ТОВ « ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН». В той же час, переказ здійснювався, відповідно до підтвердження щодо здійснення переказу грошових коштів, емітентом платіжної картки - OTP BANK, який обслуговує картковий рахунок. Виписка з особового рахунку повинна містити обов`язкові реквізити: дані власника рахунку, номер рахунку, дати операцій (попередньої та поточної), код банку, суми вхідного та вихідного залишків, а також деталі кожної операції: номер документа, суму операції та її суть. Надана суду виписка таких даних не містить, а відтак не є належним доказом здійснення переказу грошових коштів а кредитним договором №3245813818/231664 від 04.02.2020. Частина 6 ст. 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, позивач всупереч частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України, не надав суду будь-яких належних доказів на підтвердження безготівкового перерахування коштів, згідно договору про надання позики за кредитним договором №3245813818/231664 від 04.02.2020 на платіжну банківську картку позичальника, як і факту отримання позичальником коштів, відповідно до вимог ст. 526, 1054, 1088 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №3245813818/231664 від 04.02.2020 у розмірі 5663 грн 60 коп. Відповідно до 141 ЦПК України, судові витрати, які складаються із витрат по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed