Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просить визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири, за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позову посилається на те, що вона є власником 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , співвласниками квартири, по 1/3 частині, є [PERSON] та [PERSON] , померлий [INFO] , вказана квартира належить на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Лозівською міською радою Харківської області, 15 березня 2004 та зареєстрована у Лозівському бюро технічної інвентаризації, 20 травня 2004. Вказану квартиру у 80-х роках минулого століття отримувала її бабуся зі своїм чоловіком: [PERSON] та [PERSON] . У 1997 році бабуся зареєстровала її у вказаній квартирі, що підтверджує запис у будинковій книзі. З того часу вона періодично мешкала у вказаній квартирі, оскільки бабуся з дідусем були похилого віку та потребували постійного догляду, який вона їм забезпечувала. [INFO] померла її бабуся [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] 3 грудня 2004 року вона постійно мешкає та відкрито користуюся квартирою, підтримує її в належному стані (зробила ремонт у квартирі: замінила вхідні та міжкімнатні двері, встановила металопласткові вікна, проведено капітальний ремонт стін та пола, була покладена плитка у кухні та ванній кімнаті, повністю замінена сантехніка, замінена електропроводка та багато іншого). З 2004 року вона регулярно сплачує комунальні послуги, заборгованості не має. Оскільки починаючи з грудня 2004 року, вона добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користуюся 1/3 частиною квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , померлого [INFO] , вважає, що є всі підстави для застосування ст. 344 ЦК України, а тому звертається до суду з позовом про визнання права власності на 1/3 частину квартири за набувальною давністю. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, її представник адвокат Дегтярчук І.О. надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягали. В судове засідання представник відповідача Територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області Кушнір О.Г. в судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача за наявними в матеріалах справи документами. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позовних вимог не заперечував та просив задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності від 15.03.2004, виданого Лозівською міською радою Харківської області, власниками двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності є : [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого повторно 21.10.2008. [PERSON] змінив прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується Свідоцтвом про зміну імені виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області 01.02.2010. З грудня 2004 позивач [PERSON] постійно мешкає та відкрито користується квартирою за адресою: [ADDRESS] , підтримує її в належному стані (зробила ремонт, замінила двері та вікна, замінила сантехніку та електропроводку та інше), що підтверджується Актом складеним [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , від 10.06.2025. [PERSON] з 2004 регулярно сплачує комунальні послуги надані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується квитанціями про сплату. Позивач володіє 1/3 частиною квартири безперервно двадцять років, будь - яких інших осіб, які б претендували на спірне майно і оспорювали право позивача на отримання вказаного майна у власність за набувальною давністю не має. Від Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області надійшла інформаційна довідка зі Спадкового реєстру, з якої вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] померлого [INFO] , нотаріальною конторою не заводилась. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1,4 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Зокрема, виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Враховуючи положення ст.335, 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила ст.344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення ст.344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.15,16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту ч.1 ст.344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Отже, враховуючи, що позивач добросовісно володіє майном двадцять років, продовжує відкрито, безперервно користуватися 1/3 частиною квартири, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на неї за набувальною давністю. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved