Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

В березні 2025 до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звільнення майна з-під арешту, в якій просив суд: звільнити з-під арешту усе майно, яке належить [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та припинити обтяження: тип обтяження арешт (архівний запис), який зареєстровано 21.07.2004 за № 73139 реєстратором: Першо Білоцерківська міська державна нотаріальна контора; підстава обтяження: ухвала б\\н, Народний суд м. Біла Церква; об`єкт обтяження: квартира, ціла, [ADDRESS] ; власник [PERSON] ; додаткові дані: архівний номер 2438202KIEV468, архівна дата 16.05.2000, дата виникнення 28.05.1997, № реєстра: 73, внутр. № ED01A93126F14A2F5629. І. Стислий виклад позиції учасників справи. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що після смерті його баби, [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема, на частку в її квартирі [ADDRESS] . Співвласниками цієї квартири в рівних частках згідно свідоцтва про право власності на житло від 21.02.1995, виданого згідно з наказом\~ виробничого об`єднання «Білоцерківщина» № 179 від 21.02.1995, є: [PERSON] (дід позивача, батько його матері, який помер [INFO] ), [PERSON] (баба позивача, матір його матері, яка померла [INFO] ), [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (дядько позивача, рідний брат його матері), сам позивач та його рідний брат [PERSON] . Право власності згідно вказаного вище свідоцтва зареєстровано в Білоцерківському МБТІ 23.02.1995, реєстр № 11158. Вказує, що вирішивши упорядкувати права власності в квартирі, оскільки два співвласники померли, з`ясувалося, що на всю квартиру накладено арешт та заборонено вчинювати будь-які дії по її відчуженню на підставі ухвали від 26.05.1997 судді Білоцерківського міського суду Полянського А.Г. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Звернувшись з адвокатським запитом до Білоцерківського міськрайонного суду, позивач отримав копію рішення суду від 19.06.1997 у справі № 2-2383 за 1997 р за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, за яким з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 8963,68 грн. Рішення набрало законної сили 30.06.1997. Зазначає, що 21.03.2025 отримав відповідь з відділу ДВС, з якої вбачається, що деякі виконавчі провадження з примусового виконання про стягнення з [PERSON] мали місце в період 2015-2022 років, всі вони завершені. На даний час жодного виконавчого провадження стосовно неї немає. Інформація про примусове виконання рішення суду на користь [PERSON] в будь-який період відсутня. Вважає, що арешт майна порушує його права як співвласника квартири і порушує його права на отримання спадщини. Вказує, що наявність не скасованого арешту на майно боржника, за умови закінчення розгляду справи в суді та відсутності виконавчих проваджень є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. 07.10.2025 на адресу суду від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає про те, що 21 квітня 1995 року [PERSON] отримала від [PERSON] у борг 4840 доларів США, що підтверджується власноручною розпискою. Борг не був повернутий, що підтверджено рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 19 червня 1997 року у справі № 2-2383/97. Саме з метою забезпечення виконання цього рішення і було накладено арешт на спірну квартиру. З часу ухвалення рішення борг не погашено, а підстав для скасування арешту не виникло. Вважає, що факт боргу у розмірі 4840 доларів США встановлений рішенням суду від 19.06.1997 і має преюдиційне значення, арешт накладено законно і він діє до моменту його скасування судом, окремий позов про зняття арешту не є передбаченим законом способом захисту, відсутність виконавчого провадження не впливає на чинність арешту, спадкоємці відповідають за борги спадкодавця в межах прийнятого майна, посилання на строки позовної давності є безпідставними. Зазначає, що доказів погашення боргу або відсутності підстав для арешту не подано.\~ ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. В березні 2025 року справа надійшла до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 березня 2025 року справу було передано на розгляд судді Рижко Г.О. 21.04.2025 з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 22.04.2025 було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі № 357/4014/25, розгляд справи постановлено провести в порядку загального позовного провадження, проведення підготовчого засідання призначено на 20.05.2025 на 10:00 годину. Роз`яснено відповідачу право подати до суду відзив на позов і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення копії ухвали про відкриття провадження. 20.05.2025 в зв`язку з неявкою відповідача та відсутністю відомостей про причини неявки підготовчий розгляд справи відкладено на 02.07.2025 на 10:00. 02.07.2025 на адресу суду від позивача надійшла заява\~ про проведення підготовчого розгляду справи без його участі, просить закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 02.07.2025 закрито підготовче судове засідання у справі, призначено розгляд справи по суті на 06.08.2025 на 12:00 год. 03.07.2025 на адресу суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. 08.07.2025 на адресу суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її присутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. 08.07.2025 на адресу суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. 31.07.2025 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з доданими документами. 06.08.2025\~ на адресу суду від позивача надійшла заява\~ про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитися з відзивом та підготувати відповідь на відзив. 06.08.2025 протокольною ухвалою клопотання позивача задоволено, розгляд справи відкладено на 07.10.2025 на 10:00. 11.08.2025 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву із зазначенням про те, що відзив має бути залишено судом без розгляду, оскільки відповідачем пропущено строки, встановлені судом для його подання. 07.10.2025 під час судового засідання на адресу суду від відповідача надійшли письмові пояснення по справі. Під час розгляду справи по суті, суд на місці із занесенням ухвали до протоколу судового засідання постановив відзив на позовну заяву залишити без розгляду, оскільки відзив поданий після закінчення процесуального строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження. Клопотання про продовження процесуального строку, встановленого судом відповідачу для подання відзиву на позовну заяву до суду не надходило. Зі змісту рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 36) вбачається, що відповідач особисто отримав судові документи разом із ухвалою про відкриття провадження 01.05.2025, а відзив надав суду 31.07.2025. В той же час, суд на місці постановив прийняти та приєднати до матеріалів справи письмові пояснення відповідача. 07.10.2025 після розгляду справи по суті суд перейшов на стадію ухвалення рішення та відклав ухвалення та проголошення рішення на 21.10.2025 на 16:00 год. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Додатково суду пояснив, що є співвласником 1/6 частки спірної квартири. Про арешт дізнався на початку року. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, у задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав, викладених у письмових поясненнях. Додатково суду пояснив, що весь цей час він чекав на повернення боргу, де знаходиться виконавчий лист не знає. Треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримують та просять задовольнити.\~ Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21.02.1995, виданим згідно з наказом виробничого об`єднання «Білоцерківшина» № 179 від 21.02.1995 та зареєстрованим в Білоцерківському МБТІ 23.02.1995, реєстр № 11158. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 9). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 411249522 від 04.02.2025) наявний запис (реєстраційний номер обтяження 73139) про обтяження у вигляді арешту квартири [ADDRESS] на підставі\~ ухвали б/н Народного суду м. Біла Церква, власник: [PERSON] , додаткові дані: архівний номер 2438202KIEV468, архівна дата 16.05.2000, дата виникнення: 28.05.1997, № реєстра: 73, внутр. № ED01A93126F14A2F5629 (а.с. 8). Ухвалою судді Білоцерківського міського суду Київської області від 26.05.1997 накладено арешт на квартиру\~ [ADDRESS] , належну [PERSON] на праві власності. Заборонено вчинювати із вказаною квартирою будь-які дії по її відчуженню (а.с. 15 та зворот). Рішенням Білоцерківського міського суду Київської області від 19.06.1997 у справі № 2-2383 позов про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 8963,68 грн. Рішення набрало законної сили 30.06.1997 (а.с. 16-17). [PERSON] (співвласник квартири) помер [INFO] в місті Біла Церква Київської області, про що зроблено актовий запис № 1427 від 04.10.2011 відділом РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 10). [PERSON] (співвласниця квартири та відповідач у справі № 2-2383) померла [INFO] в місті Біла Церква Київської області, про що зроблено актовий запис № 2609 від 12.10.2021 Білоцерківським відділом державної РАЦС у Білоцерківському районі ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 11). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.08.1972 (а/з 1429), виданого Білоцерківським міським бюро ЗАГС Київської області , [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] (а.с. 12). 27 квітня 1990 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27.04.1990, виданим відділом ЗАГС Білоцерківського міськвиконкому, актовий запис 553 (а.с. 13). В свідоцтві про народження позивача [PERSON] , [INFO] \~ (серїі [NUMBER] від 01.02.1992, виданим відділом ЗАГС Білоцерківського міськвиконкому, актовий запис 293) його батьком вказаний [PERSON] , матір`ю [PERSON] (а.с. 14). З Витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 15.2-03/5854 від 12.03.2025 вбачається, що станом на 10.10.2021 за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 5 осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 19 зворот). З Витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 15.2-03/5853 від 12.03.2025 вбачається, що станом на 12.03.2025 за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 4 особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 19 зворот). З відповіді Білоцерківського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області від 21.03.2025 № 55609 вбачається, що стосовно [PERSON] у період з 09.11.2015 по 25.11.2022 на примусовому виконанні перебувала низка виконавчих проваджень з примусового виконання судових наказів про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги. Відомості щодо перебування на примусовому виконанні виконавчого листа, виданого на виконання рішення Білоцерківського міського суду Київської області суду від 19.06.1997 у справі № 2-2383 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 8963,68 грн відсутні (а.с. 18 та зворот). ІV. Норми права, які застосував суд. 4.1. Щодо правових підстав для звернення до суду\~ з позовом про звільнення майна з-під арешту Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України). У частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85 гс 19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594 св 21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109 св 22). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У абзаці 2 пункту 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз`яснено, що, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що є співвласником спірної квартири, право власності на яку набуто на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21.02.1995, виданим згідно з наказом виробничого об`єднання «Білоцерківшина» № 179 від 21.02.1995 та зареєстрованим в Білоцерківському МБТІ 23.02.1995, реєстр № 11158, проте ухвала судді Білоцерківського міського суду Київської області від 26.05.1997 про забезпечення позову обмежує його право на користування спірною квартирою. Забезпечення позову за своєю суттю є тимчасовим обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору. Відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Забезпечувальні заходи скасовуються судом шляхом постановлення процесуального рішення - ухвали. Наслідком скасування заходів забезпечення позову є зняття всіх обмежень, встановлених забезпеченням позову. Враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення. Питання, пов`язані із забезпеченням позову, зміною виду чи їх скасуванням вирішуються у порядку, передбаченому ЦПК України, і не можуть бути предметом розгляду в іншому провадженні. Водночас за приписами частини першої статті 158 ЦПК України із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно) може звернутися виключно учасник справи. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 753/12741/17 (провадження № 61-15806св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 607/15533/17 (провадження № 61-43809св18), від 06 травня 2020 року у справі № 756/8156/18 (провадження № 61-48774св18), від 19 листопада 2020 року у справі № 759/3883/17 (провадження № 61-21905св19), від 27 січня 2021 року у справі № 757/9023/18-ц (провадження № 61-14051св19), від 10 лютого 2021 року у справі № 641/1271/19-ц (провадження № 61-5579св20), від 25 травня 2023 року у справі № 334/1250/22 (провадження № 61-12728св22). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 дійшла висновку, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. 4.2. Щодо звільнення майна з-під арешту Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України\~ власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону. Згідно з частиною другою 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну (пункт 3 рішення Конституційного Суду України від 30 травня 2001 року № 7-рп/2001). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). ЦК України визначена цивільно-правова відповідальність, основними ознаками якої є те, що підставою відповідальності учасника відносин є вчинене ним правопорушення. Наведені норми визначають обов`язок особи самостійно нести відповідальність за взятими зобов`язаннями, хоча і передбачають можливість звільнення від відповідальності чи заміну зобов`язаної сторони. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 4.3. Щодо відповідальності спадкоємців за борги спадкодавця Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі не лише права, а й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. При вирішенні справи № 523/2357/20 (провадження № 14-11цс22), яка перебувала на розгляді Великої Палати Верховного Суду та за наслідками розгляду якої прийнято постанову від 11 жовтня 2023 року, досліджувалися питання стосовно застосування положень статей 1281, 1282 ЦК України на стадії примусового виконання рішення суду, а саме: 1) чи можливе процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні у разі смерті боржника? 2) чи застосовуються положення статей 1281 та 1282 ЦК України на стадії примусового виконання рішення суду? 3) який порядок застосування статті 1282 ЦК України щодо визначення меж відповідальності спадкоємців та порядку задоволення вимог стягувача на стадії примусового виконання рішення суду? У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні у разі смерті боржника (фізичної особи) є цілком можливим. При вирішенні питання заміни учасника справи правонаступником та заміни сторони виконавчого провадження у разі смерті фізичної особи (боржника, відповідача) судам перш за все необхідно з`ясувати коло всіх спадкоємців померлої особи, а також встановити, чи пред`явлено кредитором вимоги до спадкоємців боржника (див. пункт 101 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17). У разі смерті фізичної особи-сторони виконавчого провадження виконавець повинен перевірити, чи допускають відповідні правовідносини правонаступництво, чи ні. Якщо ж виконавче провадження було закінчене виконавцем, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника, і виконавець при цьому не врахував відповідні вимоги чинного законодавства щодо можливого правонаступництва боржника, постанову про закінчення виконавчого провадження можна оскаржити в судовому порядку. У разі задоволення скарги можна вирішувати питання щодо заміни сторони виконавчого провадження правонаступником, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника (див. пункти 78, 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17). Крім цього у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено правовий висновок про те, що зі смертю боржника його зобов`язання включаються до складу спадщини і відповідно строки пред`явлення вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. V. Мотивована оцінка та висновки суду за результатами розгляду позовної заяви,\~ вирішення питання про розподіл судових витрат. 5.1. Судом встановлено, що на спірну квартиру було накладено арешт ухвалою судді Білоцерківського міського суду Київської області від 26.05.1997 для забезпечення виконання рішення суду у справі № 2-2383 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Рішенням Білоцерківського міського суду Київської області від 19.06.1997 у справі № 2-2383 позов задоволено. Стягнуто на користь [PERSON] 8963,68 грн. Рішення набрало законної сили 30.06.1997. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є співвласником спірної квартири, право власності на яку набуто на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21.02.1995, виданим згідно з наказом виробничого об`єднання «Білоцерківшина» № 179 від 21.02.1995 та зареєстрованим в Білоцерківському МБТІ 23.02.1995, реєстр № 11158. Суд висновує, що оскільки накладення арешту на квартиру, співвласником якої є позивач, відбулось у справі за позовом, учасником якої він не був, у позивача є всі підстави для оскарження арешту, оскільки це порушує його право власності як співвласника спірного майна. 5.2. Судом встановлено, що на момент накладення арешту на спірне майно, квартира залишалися у спільній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач, будучи співвласником спірного майна, не був стороною (боржником) у справі № 2-2383 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, в межах якої для забезпечення позову було накладено арешт всю квартиру, незважаючи на те, що боржнику належала лише 1/6 її частина. Таким чином, накладення арешту на\~ спірне майно відбулося з порушенням прав інших співвласників квартири, оскільки вони не були ані стороною (відповідачами) у справі, ані боржниками у виконавчому провадженні (за умови, що таке виконавче провадження існувало), і відповідно вони не несуть юридичної відповідальності за борги [PERSON] . Суд приходить до висновку, що наявність обтяження на майно порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному об`ємі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Існування обтяження на майно позивача не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства як справедливість, добросовісність і розумність. З матеріалів справи вбачається, що рішення суду № 2-2383 не перебуває на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби. Крім того, під час судового засідання відповідач суду пояснив, що весь час чекав на виконання рішення суду та повернення боргу, однак де знаходиться виконавчий лист він не знає. Тому, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. 5.3. Щодо посилання відповідача на відповідальність спадкоємців за борги спадкодавця суд відхиляє такі доводи та зазначає, що\~ хоча і процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні у разі смерті боржника (фізичної особи) є цілком можливим, проте, як зазначено вище, на примусовому виконанні у відділі ДВС рішення Білоцерківського міського суду від 19.06.1997 у справі №\~ 2-2383 про стягнення з [PERSON] боргу на користь [PERSON] в розмірі 8963,68 грн не перебуває. Доказів про звернення відповідача як кредитора до спадкоємців боржника з\~ вимогою про погашення боргу матеріали справи також не містять.\~ Беручи до уваги, що скасування заборони на майно не суперечить вимогам діючого законодавства, іншого способу зняти заборону у позивача, крім судового немає, суд приходить висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити. За таких обставин,

Outcome: approved