Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

Представник ТзОВ "Юніт капітал" Хлопкова М.С. звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідача на користь товариства заборгованість за кредитним договором №479198913 від 03.01.2021 року в розмірі 18544,25 грн. В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначає, що 03.01.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (далі - первісний кредитор) та відповідач уклали кредитний договір №479198913 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. 03.01.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 5250,00 грн на банківську карту відповідача №4149-62хх-хххх-1375. 28.11.2018 між Первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "Таліон Плюс" було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ "Таліон Плюс" перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №479198913 від 03.01.2021. 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №479198913 від 03.01.2021. 04.06.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс" та позивачем було укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю, відповідно до умов якого до ТОВ «Юніт капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №479198913 від 03.01.2021. Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем на момент подання позовної заяви складає 18544,25 грн, з яких: 5250,00 грн - заборгованість по тілу кредиту, 13294,25 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Вказані обставини стали підставою звернення до суду з цим позовом. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27.08.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін (а.с.187 - 188). Відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом ухвали суду про відкриття провадження у справі рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу зареєстрованого місця проживання, який повернувся до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". У постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність (вибуття) адресата, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Враховуючи, що справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, ненадходження від відповідача відзиву на позовну заяву, суд вирішив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 03.01.2021 [PERSON] звернувся до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» із Заявкою на отримання грошових коштів в кредит, в якій визначено суму кредиту - 5250,00 грн, строк кредитування - 30 днів (а.с.36). З наданого позивачем алгоритму укладення кредитного договору вбачається, що відповідач був ознайомлений з умовами надання та обслуговування кредитів та правилами про порядок надання коштів у позику (а.с.18-21,24-35). 03.01.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] уклали кредитний договір №479198913 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, відповідно до п. 1.1. якого товариство зобов`язалося надати позичальнику кредит на суму 5250,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов договору та додатків до нього. Сторони погодили, що кредит надається (договір укладається) на строк 30 днів від дати отримання кредиту позичальником. Додатком №1 до договору є Графік розрахунків (а.с.51-56). Договір підписано позичальником [PERSON] одноразовим ідентифікатором MNV95V6M (а.с.22). Невід`ємною частиною договору, згідно п. 4.1 договору є «Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» (а.с.38-48). Основні умови договору зазначено в Паспорті споживчого кредиту. Сума кредиту - 5250,00 грн. Строк кредитування - 30 днів (з можливістю продовження строку). Процентна ставка - 620,50 річних (а.с.49 - 50). 03.01.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» згідно платіжного доручення перерахувало грошові кошти в сумі 5250,00 грн на банківську карту відповідача № [NUMBER] хх-хххх-1375. У графі «призначення платежу» вказано про переказ коштів за договором №479198913 від 03.01.2021 (а.с.37). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №479198913 від 03.01.2021 станом на 09.03.2021 розмір заборгованості [PERSON] становив: 12153,75 грн., яка складається з наступного: 5250,00 грн - заборгованість по тілу та 6903,75 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам (а.с.60-62). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Отже, вищевказані обставини підтверджують факт укладення між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] кредитного договору №479198913 від 03.01.2021. Також під час розгляду справи встановлено, що 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01 (а.с.106-116). Згідно п. 2.1 укладеного договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором. Згідно п. 1.3. договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 під правом вимоги розуміються всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Відтак, договором факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 встановлено, що предметом відступлення за ним є в тому числі вимоги, які виникнуть у клієнта в майбутньому (майбутня вимога), при цьому перелік кредитних договорів, за якими здійснюється відступлення, наводиться у відповідних додатках до договору, а саме реєстрах прав вимоги. Такі додатки до договору є невід`ємною частиною договору факторингу. Відповідно до пункту 8.2 договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року строк дії договору закінчується 28 листопада 2019 року. 28.11.2019 ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2020. При цьому інші умови договору залишилися без змін (а.с.117). 31.12.2020 між клієнтом та фактором укладено додаткову угоду № 26 від 31.12.2020 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, що продовжила строк договору до 31 грудня 2021. В даній додатковій угоді договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28.11.2018 та № 28/1118-01 (а.с.118-127). 31.12.2021 сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31.12.2020 (а.с.128). 31.12.2022 сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2023. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31.12.2020 (а.с.129). 31.12.2023 сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2024. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31.12.2020 (а.с.130). Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 124 від 09.03.2021 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 12023,75 грн (а.с.103-105). 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №479198913 від 03.01.2021 (а.с.90-98). В подальшому ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод: №2 від 03.08.2021 та №3 від 30.12.2022, якими продовжено строк дії договору факторингу до 30.12.2024 включно, всі інші умови залишились без змін (а.с.99 - 100). Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 11 від 31.08.2023 до договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 18544,25 грн (а.с. 87-89). У подальшому, 04.06.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс" та позивачем було укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю, відповідно до умов якого до ТОВ «Юніт капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №479198913 від 03.01.2021 (а.с.75-84). Відповідно до Реєстру боржників за договором факторингу № 04/06/25-Ю від 04.06.2025 від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 18544,25 грн (а.с.72-74). Згідно розрахунку заборгованості ТОВ «Таліон Плюс» за кредитним договором №479198913 від 03.01.2021 станом на 31.08.2023 та Виписки з особового рахунку за кредитним договором №479198913 від 03.01.2021 розмір заборгованості [PERSON] становить: 18544,25 грн., яка складається з наступного: 5250,00,00 грн - заборгованість по кредиту та 13294,25 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам (а.с.57-59). За приписами статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п`ята, шоста статті 203 ЦК України). Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу (правова позиція, викладена Верховним Судом України у постанові від 05.07.2017 року у справі № 752/8842/14-ц). Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору. Відповідно до ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що доказів спростування презумпції дійсності укладеного кредитного договору матеріали справи не містять. Відповідач мав процесуальну можливість надати суду докази на спростування презумпції правомірності вказаного кредитного договору № 47919813 від 03.01.2021 року, однак таким правом не скористався. З долученої позивачем до матеріалів справи копії платіжного доручення від 03.01.2021 року та виписки з особового рахунку за кредитним договором № 479198913 від 03.01.2021 року встановлено, що відповідач отримав кошти в розмірі 5250,00 грн. З постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року у справі № 526/405/13 слідує, що факт не вчинення жодних дій щодо розірвання кредитного договору або визнання його недійсним тривалий час, а також користуванням кредитними коштами та сплати відповідачем в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором вказує на визнання наведеного кредитного договору таким, що є укладеним. Відповідно до наданих розрахунків заборгованості [PERSON] за кредитним договором №479198913 від 03.01.2021, проведеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» станом на 09.03.2021 розмір заборгованості становив 12153,75 грн, з яких тіло кредиту - 5250,00,00 грн, відсотки за користування кредитом - 6903,75 грн. Разом з тим строк кредитування відповідно до договору становив 30 днів, тобто до 02.02.2022 року Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредиту та зміну дати повернення всієї суми кредиту у порядку, передбаченому договором, матеріали справи не містять. Не надано й доказів того, що первісний кредитор продовжив строк дії кредиту. Таким чином, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення заборгованості зі сплати процентів нарахованих після 02.02.2021 року. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що проценти підлягають нарахуванню за період з 03.01.2021 до 02.02.2022 в розмірі 2677,50 грн. Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за процентами, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі. Позивачем не надано доказів пролонгації строку кредитування. Проте, вказана обставина не позбавляє позичальника обов`язку повернути позивачеві фактично отримані ним кредитні кошти та проценти нараховані в межах строку кредитування. Отже позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №479198913 від 03.01.2021 в розмірі 7927,50 грн, з яких: 5250,00 грн заборгованість по тілу кредиту, 2677,50 грн - заборгованість по відсоткам. Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн, суд зазначає наступне. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України). Вирішуючи питання про стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.06.2021 року №159/5837/19. На підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано копію договору №05/06/25-01 від 05.06.2025 року про надання правничої допомоги, укладеного між ТОВ «Юніт капітал» та АБ «Тараненко та партнери», додаткову Угоду №25770557232 до договору про надання правничої допомоги №05/06/25-01 від 05.06.2025, Протокол погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги №05/06/25-01 від 05.06.2025, Акт прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги №05/06/25-01 від 05.06.2025 на суму 7000,00 грн (а.с.175-180). Згідно з ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Крім того, відповідно до пропорційності, як основної засади цивільного судочинства, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Загальна ціна позову в даній справі становить 18544,25 гривень, заявлені до відшкодування витрати позивача на професійну правничу допомогу 7000,00 гривень. Тому, з врахуванням принципу пропорційності судових витрат предмету спору та ціні позову, передбачає певну частку у співвідношенні до ціни позову чи предмету спору. За такого, з врахуванням описаних вище обставин, суд вважає, що пропорційними будуть витрати на професійну правничу допомогу по даній справі в розмірі 2992,44 грн, які підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, в порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1036,00 грн.

Outcome: partial