Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач), через представника адвоката Тимошенко Н. М., звернулась до суду з цим позовом у порядку підсудності, визначеної розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Самарівському (Новомосковському) міськрайонному суду Дніпропетровської області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19 липня 2016 року, виданим Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Луганській області. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 25 червня 1985 року, позивач [PERSON] є дружиною [PERSON] 24 січня 2025 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Бучанського нотаріального округу Київської області Леденьова І. С. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Проте, 27 січня 2025 року позивачеві відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, про що приватним нотаріусом Леденьовим І. С. ухвалено постанову вих. № 37/02-31 з таких підстав. При підготовці документів до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було з`ясовано, що не надано документу, який встановлює право власності відповідно до вимог законодавства, не підтверджено реєстрацію права власності та не визначена частка в праві спільної сумісної власності квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності померлого [PERSON] на вищевказану квартиру це оригінал свідоцтва про право на житло від 16 липня 1999 року, в якому вказано, що дана квартира належить на праві приватної спільної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до вище викладеного спадкове майно після смерті [PERSON] складається з частки квартири. що розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку просить визнати за собою позивач. Отже, [PERSON] , яка проживала разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті останнього, вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки, вона не заявляла про відмову від неї, а навпаки подала 24 січня 2025 року до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Постановленою суддею ухвалою від 17 березня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Від позивача витребувано для огляду в судовому засіданні оригінал або нотаріально посвідчену копію доказу, доданого у копії до позову. Також витребувано від третьої особи копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] . На виконання вищевказаної ухвали 25 березня 2025 року судом від позивача отримано нотаріально посвідчену копію доказу. а 02 квітня 2025 року від третьої особи копію спадкової справи. Постановленою судом ухвалою від 21 квітня 2025 року призначено проводити судове засідання у справі в режимі відеоконференції за участі представника позивача. Постановленою у судовому засіданні 29 квітня 2025 року ухвалою закрите підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явилась, представник позивача, адвокат Тимошенко Н. М. подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надав. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином з огляду на виконання ухвали суду про витребування доказів. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, перевіривши доводи позовної заяви матеріалами справи, висновує таке. Відповідно до належним чином засвідченої копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , 18 лютого 1969 року вступили в зареєстрований шлюб [PERSON] та [PERSON] /а.с.12/. З дослідженої в судовому засіданні, засвідченої Гладковою О. П., приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області 20 березня 2025 року за реєстровим № 359, копії свідоцтва про право власності на житло від 27 липня 1999 року, встановлено посвідчення Сєвєродонецьким ДВП об`єднання «Азот» Луганської області, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 43,65 кв. м, а відновна вартість на момент приватизації 7 гривень 86 копійок. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 16 червня року № 232. Зворотна сторона копії свідоцтва містить штамп та печатку Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк про реєстрацію права власності з підписом посадової особи про набуття права власності на квартиру [ADDRESS] , запис відомостей в реєстрову книгу за № 756 01 вересня 1999 року /а.с.30/. Судом установлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується належним чином засвідченою копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а.с.19/. Як свідчить отримана судом копія спадкової справи, відкрита після смерті [PERSON] : - 10 грудня 2024 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьова І. С. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину /а.с.36/; - 10 грудня 2024 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І. С. отримано повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть [PERSON] , який підтверджує відсутність записів про розірвання шлюбу з [PERSON] /а.с.41-42/; - з Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 10 грудня 2024 року вбачається відсутність заповітів та виданих свідоцтв про право на спадщину /а.с.42 зворот, 43/; - з домової книги на квартиру [ADDRESS] вбачається реєстрація у квартирі померлого [PERSON] , позивача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] /а.с.44-46/; - 27 січня 2025 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьова І. С. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на частку квартири [ADDRESS] /а.с.51/; - з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартири [ADDRESS] , вбачається, що інформація про зареєстроване право власності відсутня /а.с.58 зворот/; - постановою приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьова І. С. 27 січня 2025 року № 37/02-31 відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину. Підставою відмови вказано те, що при підготовці документів до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було з`ясовано, що не надано документу, який встановлює право власності відповідно до вимог законодавства, не підтверджено реєстрацію права власності та не визначена частка в праві спільної сумісної власності квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ., за власником (спадкодавцем), згідно зі ст. 182 ЦК України /а.с.59/. З копії паспорту громадянина України позивача [PERSON] , серії [NUMBER] , вбачається, що з 06 травня 1982 року місце проживання позивача зареєстроване за адресою: [ADDRESS] /а.с.10/. Відповідно до копії довідки від 19 травня 2023 року № 3244-7001781853 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи встановлено, що місце перебування позивача зареєстроване за адресою: [ADDRESS] /а.с.11/. 29 квітня 2005 року рішенням Сєвєродонецької міської ради перейменовано у місті Сєвєродонецьк вулицю Паризької комуни на Федоренка. Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-IX перейменовано: Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район; місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк. Вирішуючи позов суд виходить з такого. Стосовно належності частки спадкової квартири спадкодавцеві [PERSON] . Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продаж; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права ні утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, чинній на 16 червня 1999 року передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Суду надано належні та допустимі докази наявності у позивача документу, що засвідчує право власності (свідоцтво про право власності на житло) спадкодавця на частку у праві спільної сумісної власності на житло, яке зареєстровано згідно з чинного на момент його видачі законодавства, однак відсутність можливості перевірки дійсності його видачі шляхом звернення до органу, який на момент переходу до права власності здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у зв`язку з тимчасовою окупацією рф території України, позбавляє позивачів можливості довести право власності спадкодавця. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. На день розгляду справи територія Сіверськодонецької міської територіальної громади є окупованою. Сіверськодонецька міська територіальна громада зазначена в Переліку територіальних громад, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженому наказом Мінреінтеграції від 25 квітня 2022 року № 75. Вона також зазначена як тимчасово окупована територія російською федерацією у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженому наказом Мінреінтеграції від 22 грудня 2022 року № 309, який став на заміну зазначеному вище Переліку. Внаслідок викладеного відновити документ, отримати його дублікат чи засвідчену з оригіналу копію як позивач, так і суд позбавлені можливості. Спадкодавцем право власності набуте у 1999 році. Наданий позивачем доказ у виді свідоцтва про право власності на житло видане та посвідчене органом, що здійснював реєстрацію права власності на 1999 рік Сєвєродонецьким БТІ, з відповідними відмітками про реєстрацію набуття права власності, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру. Оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про право власності спадкодавця, отримання інформацію щодо зареєстрованого права власності на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) є неможливим, суд висновує, що позивачем доведено право спільної сумісної власності спадкодавця на спірне майно. За ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Зважаючи на\~те,\~що у\~правовстановлюючому документі\~вказано про\~належність майна\~до спільної\~сумісної власності\~(без\~визначення часток кожного зі співвласників), доказів відхилення від рівності часток у праві спільної сумісної власності також не надано та такі обставини у позові не аргументовані, суд висновує про обґрунтованість тверджень позивача щодо фактичної належності її чоловікові [PERSON] 1/4 частки спірного майна. Щодо набуття права власності на майно в порядку спадкування. За ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст. 11-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» особливості реалізації права на спадкування щодо тимчасово окупованої території, передбаченої частиною першою статті 3 цього Закону, регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, крім заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом. Дійсно, за п. 2.1, 2.2, 2.4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року (надалі Порядок 296) спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини, або будь-яким нотаріусом незалежно від місця відкриття спадщини у випадках, встановлених абзацами першим, третім, четвертим пункту 21 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, на підставі поданої (або такої, що надійшла засобами поштового зв`язку або технічними засобами електронних комунікацій) першою заяви (вимоги кредиторів), що свідчить про волевиявлення щодо спадкового та/або спільного майна: про прийняття спадщини; про відмову від прийняття спадщини; про видачу свідоцтва про право на спадщину; спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі); про видачу свідоцтва виконавцю заповіту; про згоду бути виконавцем заповіту; про відмову від заповідального відказу; другого з подружжя (колишнього з подружжя) про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя); про вжиття заходів до охорони спадкового майна; вимоги кредитора спадкодавця до спадкоємців. У разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та роз`яснює право її/його подачі за місцем заведення спадкової справи, крім випадків, передбачених підпунктом 2.11 цього пункту. Так, матеріали справи свідчать, що нотаріусом заведено спадкову справу після подання [PERSON] заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, перевірено наявність зареєстрованих спадкових справ, спадкових договорів, заповітів. За ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України). За ч. 1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними (ч. 1 ст. 1280 ЦК України). При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Надані в справу матеріали справи свідчать, що на момент смерті [PERSON] ( [INFO] ) разом з ним була зареєстрована та проживала за однією адресою позивач [PERSON] . Суд ураховує посилання на те, що [PERSON] є особою, яка прийняла спадщину шляхом фактичного проживання з померлим на момент відкриття спадщини. При цьому, отримана судом від нотаріуса копія спадкової справи не містить відомостей щодо звернення інших осіб (зокрема [PERSON] та [PERSON] ) з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . За таких обставин, наведені докази у сукупності свідчать про те, що спадкодавець [PERSON] набув право власності на 1/4 частку спірної квартири, а тому його право власності на вказану частку увійшло до складу спадщини. Зважаючи на вищенаведене, враховуючи те, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті чоловіка, прийняла спадщину у строки та порядку встановленому Законом, місце її реєстрації з 06 травня 1982 року збігається з місцезнаходженням спірного майна (на що вказують відомості в паспорті та довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи), суд вважає що позовні вимоги про визнання права власності на 1/4 частки спадкового майна обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved