Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 26 вересня 2024 року представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання шлюбу недійсним, у якому просив: визнати недійсним шлюб зареєстрований 04.12.2019 року Каланчацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області між позивачем та відповідачем, актовий запис №108; анулювати актовий запис цивільного стану громадян №108 від 04.12.2019 року про укладений шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований Каланчацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області; окремо поданим клопотанням просив витребувати докази. Позов обґрунтований тим, що 04 грудня 2019 року позивач одружилась з відповідачем, про що Каланчацьким районним\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Головного територіального\~управління юстиції\~у Херсонській\~області було здійснено відповідний актовий запис за № 108. Після укладення шлюбу позивач не змінювала своє прізвище, та залишилась на дівочому прізвищі « [PERSON] ». Сторони познайомились у 2018 році. Після деякого часу спілкування відповідач запропонував їй укласти шлюб та зареєструватися за однією адресою, пояснюючи свою пропозицію тим, що він є громадянином Азейбарджанської Республіки та в подальшому планує оформити Українське громадянство, для оформлення якого йому необхідно окрім проживання на території України, ще й бути певний час одруженим на громадянці України. Позивач зазначала, що укладений між нею та відповідачем шлюб є фіктивним, без наміру створення сім`ї і набуття прав та обов`язків подружжя, а за весь час перебування у шлюбі сторони по справі не жили однією сім`єю, не мали спільного побуту, спільних витрат, не вели спільного господарства, не піклувались один про одного. В подальшому, зустрівши іншого чоловіка, позивачка зрозуміла, що хоче створити з ним родину і зареєструвати із ним шлюб, в наслідок чого зателефонувала відповідачу попросивши його спільно вирішити питання у органах РАЦСу про розірвання шлюбу, однак останній повідомив та запевнив позивача що він звернеться до адвоката, який розірве їх шлюб в судовому порядку. 14.09.2024 року позивач, після оновлення мобільного застосунку «Дія» дізналася, що шлюб укладений між нею та відповідачем не розірвано. Зв`язатися із відповідачем для вирішення цього питання не має можливості, оскільки відомий їй номер телефону відповідача не працює, а через спільну знайому дізналась, що відповідач вже кілька років як виїхав за межі України до Азейбарджану та зв`язку із ним немає. Позивач стверджує, що з моменту укладення шлюбу вони спільно з не проживали, не вели спільний побут та не мали спільного сімейного бюджету, а тому такий шлюб є фіктивним та укладеним без наміру створити сім`ю та набути взаємних прав та обов`язків. Вважає, що визнання шлюбу недійсним є підставою для анулювання актового запису про укладення шлюбу і виданого свідоцтва про шлюб. ІІ. Виклад позиції відповідача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце його проведення повідомлявся належним чином. Про причини неприбуття суд не повідомив, своїм процесуальним право не скористався та відзиву до суду на позовну заяву не подав. ІІІ. Виклад позиції третьої особи. 31.03.2025 року Начальник відділу Ганна Расторгуєва через канцелярію суду подала заяву, у якій просила справу розглянути без участі представника відділу. ІV. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. У справі призначено підготовче засідання. 31.03.2025 року Начальник відділу Ганна Расторгуєва через канцелярію суду подала заяву, у якій просила справу розглянути без участі представника відділу. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 27.05.2025 року підготовче провадження у справі закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.09.2025 року витребувано докази, а саме від Державної прикордонної служби України витребувано інформацію про перетин державного кордону України [PERSON] , [INFO] . 10.10.2025 року та 16.10.2025 року від Державної прикордонної служби України надійшли листи тотожні за змістом з інформацією про необхідність зазначення прізвища та власне ім`я відносно запитуваної особи тільки латинськими літерами. На запит суду у телефонному режимі, сторона позивача повідомила про відсутність такої документації у позивача, а тому і не можливість її надання на вимогу Державної прикордонної служби України. Листом від 17.10.2025 року судом повідомлено Державну прикордонну службу України про відсутність відомостей про написання латинськими літерами Прізвища та власного імені щодо запитуваної особи і необхідності виконати ухвалу суду про витребування доказів за підставі даних зазначених у ній. Судовий розгляд справи призначено на 27.10.2025 року. Сторона позивача у час призначений для розгляду справи за суттю не з`явилася, 27.10.2025 року від представника позивача на електронну адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача на підставі наявних в матеріалах справи даних та доказів. Заперечень проти ухвалення заочного рішення у справі не надходило. У судове засідання у час призначений для розгляду справи за суттю, відповідач повторно не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем його проживання, відомий суду номер телефонного зв`язку, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце його проведення повідомлявся належним чином. У раніше поданих заява клопотав провести розгляд справи без участі представника управління. Як передбачено п. 2 ч. 7\~ст. 128 ЦПК України\~у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. ЄСПЛ у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№12307/16) визначив, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання, то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб - сторінка суду, а тому право такої особи на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушено не було. Положеннями\~ст.174 ЦПК України\~закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до\~ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідач, у судові засідання, що призначались на 22.09.2025 року та 27.10.2025 року не з`явився. Про день, час та місце його проведення повідомлявся належним чином. Про причини неприбуття у судове засідання суд не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань процесуального характеру до суду не надходило. Відповідач який повідомлявся належним чином про розгляд справи відносно нього, відзиву на позов не подав про причини неможливості вчинення процесуальних дій суду не повідомлено. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч. 1\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача про розгляд справи у його відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачем документів та повторної неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача і відсутності будь-яких заяв від нього, суд постановив розглянути справу у заочному порядку за відсутності учасників справи із ухваленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 8\~ст. 279 ЦПК України\~при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 3\~ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено\~ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. V. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. 04.12.2019 року між громадянином Азейбарджанської Республіки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровано шлюб, про що 04.12.2019 року Каланчацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області зроблено відповідний актовий запис №108, та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Відповідно до інформації розміщеної на сторінці 12 у паспорті громадянки України [PERSON] серії [NUMBER] виданого 19.09.2008 року Березнегуватським РВ УМВС України в Миколаївській області, остання з 06.12.2019 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 24.12.2019 року за №3015 виданої інспектором Виноградівської сільської ради виконавчого комітету Олешківського району Херсонської області, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано з 24.12.2019 року за адресою: [ADDRESS] . VІ. Оцінка Суду. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Відповідно до частини\~першої\~статті\~2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною\~третьою\~статті\~3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини\~першої\~статті\~15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині\~першій\~статті\~1 СК України\~визначено засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Відповідно до частини\~другої\~статті\~3 СК України\~сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з частиною\~першою\~статті\~21 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Сімейний союз жінки та чоловіка після реєстрації шлюбу породжує певні правовідносини між подружжям, породжує взаємні права і обов`язки. Виникають особисті немайнові та майнові відносини, наявність певних прав і обов`язків подружжя для забезпечення і реалізації прав членів сім`ї. У частині\~другій\~статті\~40 СК України\~встановлено, що шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Як роз`яснив\~Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"\~при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (стаття\~40 СК України). У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 752/2337/16-ц Верховний Суд зазначив, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Відповідно до статті\~42 СК України\~право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність, якої обмежена. Звертаючись до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним [PERSON] посилалася на те, що вона знаючи деякий час відповідача дослухалась до його пропозиції зареєструвати шлюб без наміру створити сім`ю, про мотиви зі свого боку на вчинення таких дій не зазначала. У той же час відповідач мав на меті укладення такого шлюбу для легалізації його перебування та проживання на території України. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 04.12.2019 року між громадянином Азейбарджанської Республіки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровано шлюб про що 04.12.2019 року Каланчацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області зроблено відповідний актовий запис №108, та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Позивач стверджує, що даний шлюб сторонами укладено без наміру створення сім`ї, набуття прав та обов`язків подружжя, а отже являється фіктивним. З матеріалів справи вбачається, що сторони після укладення шлюбу обоє зареєстрували своє місце проживання за однією адресою. П. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності. За теоретичним визначенням шлюб це добровільний сімейний союз (спільність) жінки та чоловіка, спрямований на створення сім`ї, зареєстрований у встановленому порядку з дотриманням вимог закону, і такий, що породжує у них особисті та майнові права й обов`язки подружжя. Умовою дійсності шлюбу є наявність взаємної згоди осіб, які укладають шлюб, воля цих осіб повинна бути спрямована на створення сім`ї. Неможливо укладання шлюб з будь-якими умовами. Зі змісту шлюбно-сімейних правовідносин, поняття шлюбу, зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу суд встановлює всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його тривалість, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім`ю чи про його відсутність. Встановлено, що позивач з відповідачем з моменту реєстрації шлюбу проживали разом як чоловік та дружина, що вбачається з інформації про їх місце реєстрації, що у свою чергу свідчить про волевиявлення сторін створити сім`ю. Доказів, які б свідчили про не бажання створити сім`ю позивачем не надано та матеріали справи не містять. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінка або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства (частина перша статті 40 СК України). Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 40 СК України). Тлумачення норм СК України свідчить, що в цьому Кодексі закріплено три види недійсності шлюбу, який: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду ст. 41). При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частини перша, дута статті 41 СК України). За обставинами цієї справи позивач не довів відсутності у подружжя реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя. Доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу для відповідача було легалізація його\~перебування та\~проживання на\~території України без наміру створення сім`ї, не дає підстав для визнання шлюбу недійсним відповідно до статті 40 СК України. Про свої наміри і з якою метою позивач діяв при укладенні шлюбу взагалі не зазначено та обставини із посиланням на докази відносно цього у позовній заяві не викладено. Крім того, не надано достатніх та належних доказів того, що між сторонами зареєстровано фіктивний шлюб, оскільки на момент укладання шлюбу їх згода на шлюб була вільною, зваженою та осмисленою. Доказів того, що сторони з моменту реєстрації шлюбу не мали шлюбно-сімейних стосунків та не вели спільне господарство і приживали окремо, матеріали справи не містять. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Добровільність шлюбу є однією з основних засад сучасного сімейного права. Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, статті 81 ЦПК України). Іншим документам, що містяться в матеріалах справи, суд оцінку не надає, оскільки вони не входять до предмету доказування у справі. З урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, позивачем в ході розгляду справи не доведено що шлюб, який укладено між позивачем та відповідачем є фіктивним, а тому в задоволенні позовних вимог про визнання шлюбу недійсним слід відмовити. Враховуючи, що позовні вимоги в частині анулювання актового запису цивільного стану громадян №108 від 04.12.2019 року про укладений шлюб між позивачем та відповідачем, є похідними від вимог про визнання шлюбу недійсним у задоволенні яких суд відмовляє, то і в цій частині вимог позов задоволенню не підлягає. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). VІІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VІІI. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed