Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право приватної власності на транспортний засіб GEELY MK, 2012 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Зняти арешт, накладений на вказаний автомобіль в рамках виконавчих проваджень № [NUMBER] та № [NUMBER]. Зобов`язати відповідачів та третю особу вчинити дії, необхідні для зняття арешту та подальшої реєстрації майна. Позивач обґрунтовує вимоги тим, що [INFO] помер її син, [PERSON] , який був власником спірного автомобіля. Позивач є єдиною спадкоємицею першої черги та 18 грудня 2024 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Неможливість реалізувати право власності (перереєструвати автомобіль) виникла через наявність арешту, накладеного у межах виконавчих проваджень щодо померлого боржника. Позивач стверджує, що оскільки боржник помер, виконавчі провадження мають бути закінчені згідно зі статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження», а арешт -знятий. Просить позов задовольнити. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 серпня 2025 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 29.09. 2025 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце повідомлена належним чином. У судовому засіданні представник відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві заперечувала проти позову, вказуючи на наступні обставини: Святошинське управління поліції ГУНП у м. Києві не є самостійною юридичною особою та не має процесуальної правоздатності відповідати за позовом. Належним відповідачем є Головне управління Національної поліції у м. Києві. Оскільки позивач не замінила неналежного відповідача належним, у задоволенні позову до відповідача 2 слід відмовити. Арешт накладено державним виконавцем у рамках виконавчого провадження. Питання про зняття арешту та припинення виконавчого провадження у зв`язку зі смертю боржника має вирішуватися шляхом оскарження бездіяльності державного виконавця у спеціальному порядку, визначеному Розділом VI ЦПК України (стаття 447), а не шляхом подання позову до стягувачів (Відповідачів 1 та 2) у порядку позовного провадження. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] був власником транспортного засобу GEELY MK, 2012 р.в. (д.р.н. [NUMBER] ), що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Позивач [PERSON] є спадкоємицею першої черги та 18 грудня 2024 року набула право власності на спірний автомобіль, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом. Неможливість здійснити державну реєстрацію та переоформлення права власності на автомобіль виникла через наявність на ньому обтяження - арешту, накладеного у межах виконавчих проваджень № [NUMBER] та № [NUMBER], боржником у яких був померлий спадкодавець. Згідно зі статтею 1268 Цивільного кодексу України (ЦК України), спадкоємець за законом чи за заповітом набуває право на спадщину з моменту її відкриття (тобто з моменту смерті спадкодавця, 17.06.2024). Суд встановив, що позивач вже набула право власності на спірний транспортний засіб у порядку спадкування за законом та отримала свідоцтво про право на спадщину. Право на визнання права власності (ст. 392 ЦК України) застосовується у випадках, коли таке право не визнається, оспорюється або не підтверджене правовстановлюючими документами. Фактично, порушення права позивача полягає у неможливості розпорядження майном через наявний арешт, а не у відсутності права власності. Оскільки право власності позивача вже посвідчене нотаріально оформленим свідоцтвом і не оспорюється відповідачами у цій справі, а лише обмежене наявним обтяженням, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та неналежним для поновлення порушеного права. Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. У частинах першій та другій ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Предметом спору у даній справі є дії органів виконавчої служби під час вчинення виконавчих дій, зокрема, щодо накладення арешту на все майно боржника у виконавчих провадженнях № [NUMBER] від 26.02.2020 року та № [NUMBER] від 11.06.2024 року . Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст.19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , а останній є боржником у виконавчому провадженні, а тому [PERSON] не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні. Оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Суд також враховує доводи відповідача 2 про те, що Святошинське управління поліції ГУНП у м. Києві не є самостійною юридичною особою та не має процесуальної правоздатності відповідати за позовом (ст. 48 ЦПК України). Оскільки позивач не скористалася своїм правом на заміну неналежного відповідача належним (ст. 51 ЦПК України), суд відмовляє в позові до неналежного відповідача. З огляду на те, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним як щодо вимоги про визнання права власності, так і щодо вимоги про зняття арешту, та беручи до уваги пред`явлення позову до неналежного відповідача, суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] повністю.

Outcome: dismissed