Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 24.12.2024 позивач [PERSON] звернувся до Софіївського районного суду через свого представника адвоката Трофименко М.В. з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] боргу у сумі 34\~520 доларів США за договорами позики. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав на те, що 23.05.2024 між ними було укладено усний договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] у нього отримав у борг 6 000 доларів США, які [PERSON] зобов`язувався повернути в повному обсязі з відсотками. 11.06.2024\~та 18.06.2024\~між [PERSON] \~та [PERSON] \~були укладені\~знову договори\~позики у\~простій письмовій\~формі у\~вигляді розписки,\~відповідно до\~умов яких\~ [PERSON] \~від позивача\~отримав 11\~500\~та відповідно\~5\~500\~доларів США,\~які [PERSON] \~зобов`язувався\~повернути у повному обсязі з відсотками. Таким чином, загальна сума отриманих [PERSON] в борг коштів становить 23 000 доларів США. На підтвердження укладення договорів [PERSON] особисто написав розписки, датовані відповідно 23.05.2024, 11.06.2024 та 18.06.2024. Також, за умовами договорів позики укладених у простій письмовій формі у вигляді розписок передбачено сплату відсотків за користування коштами у розмірі 8% місячних, які за розпискою від 23.05.2024 за сім місяців користування позикою розраховано у сумі 3360 дол. США; за розпискою від 11.06.2024 за шість місяців - 5520 дол. США та за розпискою від 18.06.2024 за шість місяців - 2640 дол. США. Посилаючись на те, що відповідач на його вимогу до цього часу позику разом з відсотками за її користування за жодною з розписок не повернув, що і змусило його звернутися до суду з цим позовом, за яким просив стягнути з [PERSON] борг за всіма трьома розписками разом з відсотками, що у сумі становить 34\~520 доларів США, а також судові витрати понесені позивачем на оплату судового збору у розмірі 14\~986,92 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 30\~000 грн. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 27.12.2024 за ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с.30); 06.02.2025 за ухвалою судді за клопотанням представника позивача забезпечено позов шляхом арешту на нерухоме майно відповідача [PERSON] , а сааме: на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,25 га, за кадастровим номером: 1225285200:03:001:0087; на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,352 га, за кадастровим номером: 1225285200:03:001:0088 та на 1/2 частку житлового будинку, які розташовані по [ADDRESS] (а.с.65-67); 24.04.2025 за ухвалою суду підготовче судове засідання закрито і справу призначено до судового розгляду (а.с.107). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні, посилаючись на обставини та доводи зазначені у позові, заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснила, що сторони у справі були приятелями, проте на які потреби [PERSON] позичив кошти у [PERSON] їй не відомо. Повідомила, що між сторонами велися діалоги щодо повернення коштів, але [PERSON] ігнорував вимоги про повернення коштів, після чого з ним зник будь-який зв`язок, зокрема на телефонні дзвінки останній не відповідає (номер не активний), за місцем його постійного проживання він припинив мешкати, подейкують, що він виїхав за кордон і до цього часу там перебуває. На момент передачі грошей та складання розписок відповідач обіцяв повернути кошти у найближчий час і у той самий спосіб у який він отримував кошти від позивача, тобто з рук у руки. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову, пояснив, що відповідач [PERSON] власноруч складав та підписував лише першу розписку від 23.05.2024\~і то\~під примусом,\~інші дві\~розписки від\~11.06.2024\~та 18.06.2024\~він не\~складав,\~не підписував\~та грошових\~коштів не\~отримував,\~також вказав,\~що у жодній з розписок відсутня конкретна дата повернення коштів, а тому вони є нікчемними. Вважає, що саме позикодавець, а не його представник, мав право звертатися до боржника з вимогою про повернення коштів, при цьому до суду не надано будь-яких доказів про те, що цю вимогу відповідач отримав. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом установлено, що між сторонами укладено три договори позики, складених у простій письмовій формі у вигляді розписок про отримання грошових коштів у іноземній валюті доларів США, зокрема: 23.05.2024 на суму 6 000 доларів США (а.с.123); 11.06.2024 на суму 11\~500 доларів США (а.с.124); 18.06.2024 на суму 5\~500 доларів США (а.с.125). Всі вказані розписки окрім дати їх складання та суми позики мають однаковий текст такого змісту: «Я, [PERSON] , залишаю свій дім та земельну ділянку та документи на них. В залог беру у [PERSON] суму грошей (у вказаних вище розмірах) під 8% місячних. Зобов`язуюсь повернути всю суму у повному обсязі з процентами». Таким чином, загальна сума отриманих [PERSON] в борг коштів від [PERSON] становить 23 000 доларів США. 09.11.2024 представником позивача в інтересах позивача направлено вимогу до боржника [PERSON] , за останнім відомим місцем його проживання, про повернення позичених грошових коштів у сумі 23 000 дол. США на протязі семи днів з дня отримання цієї вимоги (а.с.12,13). Проте борг до цього часу відповідачем повернуто не було. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Наслідки порушення договору позичальником визначені\~статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. За змістом\~статті 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив. Під час судового розгляду справи встановлено, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Оригінали боргових розписок надано суду представником позивача (а.с.123-12), що доводить невиконання відповідачем своїх зобов`язань. При цьому, відповідно до пункту другого частини першої\~статті 1049 ЦК України\~якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Під час розгляду справи встановлено, що грошові кошти відповідач взяв у позивача у борг, але строк їх повернення не зазначив, тому суд дійшов висновку, що борг має бути повернутий у порядку та строки, що встановлено частиною першою\~статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.\~\~ Отже доводи представника відповідача про нікчемність цих розписок через відсутність у них дати повернення коштів є безпідставними. Суд також знаходить неспроможними твердження представника відповідача про те, що відповідач не отримував вимогу про повернення коштів. Так, під час відкриття провадження у справі судом у відповідності до вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України отримано відповідь з Єдиного демографічного реєстру про те, що відповідач [PERSON] з 27.06.2008 був зареєстрований по [ADDRESS] . Знятий з реєстрації 25.09.2024. Іншої інформації ЄДДР щодо [PERSON] не містить (а.с.22). Представник позивача направила вимогу про повернення коштів поштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення саме за вищевказаною останньою відомою адресою місця проживання відповідача, тобто за адресою за якою останній проживав та був зареєстрований на момент отримання позики від позивача (а.с.12,13). Крім того, слід зауважити, що інтереси відповідача [PERSON] у цій судовій справі представляв його представник адвокат Мудраченко В.М. (ордер про надання правничої допомоги Недільку О.В. складено 20.03.2025 (а.с.86)), який вступив у справу та ознайомився з матеріалами справи, а відтак ознайомився з вимогою до відповідача про повернення коштів ще 20.03.2025 (а.с.85). З огляду на викладене відповідач [PERSON] найпізніше саме 20.03.2025 мав би довідатися від свого представника про існування вимоги до нього про повернення коштів та про наявність у суді вже позову про стягнення цього боргу, проте борг у відповідності до вимог п. 2 ч.2 ст. 1249 ЦК України на протязі наступних 30 днів та навіть до цього часу відповідач не сплатив. Суд не погоджується з думкою представника відповідача, що таку вимогу до боржника мав направляти сам позикодавець, а не його представник. Так, станом на дату складання вимоги про повернення коштів представником позивача адвокатом Трофименко М.В. (09.11.2024), адвокатським об`єднання «Приват юрист» вже було укладено договір про надання правничої допомоги від 04.11.2024 за № 04/11/24 за умовами якого [PERSON] уповноважив вказане адвокатське об`єднання, членом якого є адвокат Трофименко М.В., на представництво його інтересів у його відносинах з усіма фізичними особами з правом подання, особистого підпису будь-яких документів, у т.ч. вимог, претензій (п.1.2.3 Договору) (а.с.15-16). Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час судового розгляду справи представник відповідача стверджував, що договір розписки від 23.05.2024 [PERSON] складав та підписував під примусом, а інші дві розписки від 11.06.2024 та 18.06.2024 він взагалі не складав та не підписував, тобто в усіх випадках у нього було відсутнє волевиявлення на укладання договору позики й грошових коштів за умовами розписок він не отримував. Суд критично відноситься до такої позиції захисту позивача від пред`явленого до нього позову, адже у підтвердження його доводів до суду не додано жодних доказів. Так, у наслідок протиправних, незаконних дій позивача відповідач тим не менш не звертався до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення щодо нього таких дій. Також, під час підготовчого судового провадження судом роз`яснювалося представникові відповідача про його право на призначення відповідної судової почеркознавчої експертизи для встановлення факту не підписання [PERSON] розписок, але він відмовився заявити відповідне клопотання посилаючись на відсутність відповідача в Україні для відібрання у нього вільних та порівняльних зразків підпису та почерку. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2014 у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), зазначено, що встановлення факту не підписання договору не повинно ґрунтуватися на припущеннях. А установлення факту не підписання договору, як правило, можливе за допомогою відповідної судово-почеркознавчої експертизи. Отже, оскільки під час судового розгляду справи представником відповідача не доведено факт відсутності волевиявлення у відповідача [PERSON] на підписання договорів позики від 23.05.2024, 11.06.2024 та 18.06.2024, суд виходячи з принципів презумпції правомірності правочину, передбаченого ст. 204 ЦК України, вважає, що боржник [PERSON] \~був вільний в укладенні цих позик та виборі позикодавця, умови договору визначені на розсуд сторін, погоджені ними. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, а тому заперечення представника у цій частинві є безпідставними. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній за договорами позики. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом установлено, що предметом договорів позики є іноземна валюта - долари США за умовами яких передбачено одержання відсотків у розмірі 8 % місячних, а тому вони теж підлягають стягненню у валюті договору. Суд погоджується з виконаними представником позивача розрахунками заборгованості за відсотками за договорами позики, які: за розпискою від 23.05.2024 на суму 6 000 доларів США становлять 480 дол. США на місяць (6000 х 8%), а тому за сім місяців користування позикою, розрахованих представником до дня звернення до суду з позовом, відповідач повинен сплатити відсотки у розмірі 3\~360 дол. США (480 х 7); за розпискою від 11.06.2024 на суму 11\~500 доларів США розмір відсотків на місяць складає 920 дол. США (11500 х 8%), а тому за шість місяців користування позикою відповідач повинен сплатити відсотки у розмірі 5\~520 дол. США (920 х 6); за розпискою від 18.06.2024 на суму 5\~500 доларів США розмір відсотків на місяць складає 440 дол. США (5500 х 8%), а тому за шість місяців користування позикою відповідач повинен сплатити відсотків у розмірі 2\~640 дол. США (440 х 6). Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача [PERSON] становить 34 520 доларів США (за договором позики від 23.05.2024 на суму 6\~000 дол. США + відсотки 3\~360 дол. США + за договором позики від 11.06.2024 на суму 11\~500 дол. США + відсотки 5520 дол. США + за договором позики від 18.06.2024 на суму 5\~500 доларів США + відсотки 2640 дол. США). З огляду на викладене позовні вимоги представника про стягнення з відповідача суму позики у загальному розмірі 34\~520 дол. США знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Заходи забезпечення позову. Згідно відповідного клопотання представника позивача за ухвалою судді від 06.02.2025 були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача [PERSON] , а саме: на частку земельної ділянки, площею 0,25 га, за кадастровим номером: 1225285200:03:001:0087; на частку земельної ділянки, площею 0,352 га, за кадастровим номером: 1225285200:03:001:0088 та на частку житлового будинку, які розташовані по [ADDRESS] (а.с.65-67). Оскільки судом позов задоволено повністю, то відповідно до приписів частин 7 та 8 статті 158 ЦПК України, суд вважає за необхідне продовжити дію таких заходів протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, проте якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову продовжують свою дію до повного виконання судового рішення. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За змістом статті 30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~і адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Частиною 3 стаття 141\~ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд у тому числі враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-цта в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Судом установлено, що представником позивача складався попередній розрахунок судових витрат, у тому числі витрат на правову допомогу у розмірі 30\~000 грн, який до завершення судового розгляду справи останній не змінював. Судовий розгляд справи здійснювався за відсутності позивача, але за участі у судовому засіданні у режимі відеоконференції представника позивача - адвоката Трофименко М.В., яка діяла на підставі ордеру на надання правничої допомоги від 09.11.2024 (а.с.19) та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.20). Факт понесення витрат, що є об`єктом судового розгляду, підтверджується копіями: - квитанції про сплату 12.2024 судового збору за подачу вказаного позову до суду у розмірі 14 381,32 грн (а.с.1) та квитанції про сплату 12.2024 судового збору за подачу до суду заяви про забезпечення позову (а.с.26); - договору про надання правничої допомоги за № 04/11/24 від 04.11.2024, укладеного між [PERSON] (клієнт) та адвокатським об`єднанням «Приват юрист», предметом якого є представництво з захисту адвокатом інтересів клієнта у суді, а клієнт зобов`язався оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (а.с.15-16); - акту прийому-передачі наданих послуг до згаданого договору від 04.11.2024, згідно якого клієнт отримав наступну правничу допомогу від АО «Приват юрист» - підготовка та подання до суду першої інстанції позовної заяви за що витрачено 7,5 години, за ставкою гонорару за 1 годину - 4000 грн., що у сумі склало 30 000 грн. Послуги адвоката надані у повному обсязі і сторони претензій один до одного не мають (а.с.17); - квитанції № 01 від 04.11.2024 про прийняття оплати від [PERSON] за договором про надання правничої допомоги за № 04/11/24 від 04.11.2024 у розмірі 30 000 грн (а.с.18). Проте наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)). Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу, та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Виходячи зі згаданого акту наданих адвокатських послуг суд не може погодитися з часом витраченим на підготовку і складання позовної заяви до суду, який є доволі тривалим з огляду на те, що категорія справ про стягнення боргу за розпискою, складання розрахунку відсотків за користування коштами, не є складною та не потребує суттєвого аналізу та дослідження законодавства України, яке діяло на час виникнення правовідносин, вивчення судової практики судів України та правових позицій Верховного суду. З урахуванням наведеного вище та беручи до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу повинен бути не лише підтвердженим документально, але і відповідати принципам необхідності, розумності, суд дійшов висновку про те, що розмір витрат на правничу допомогу 30 000 грн є завищеним, зважаючи на те, що справа не є складною, з врахуванням часу, необхідного на фактичну підготовку в такій категорії справ, обсягу наданої правничої допомоги та затраченого часу, а тому вважає за необхідне витрати на професійну правничу допомогу визначити у розмірі 12 000 грн. Також, безумовно, у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, що понесений ним при поданні цього позову та документально підтверджений на суму 14 986,92 грн (14\~381,32 грн (за подачу позову до суду) + 605,60 грн (за подачу заяви про забезпечення позову)).

Outcome: approved