Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс», [PERSON] про стягнення невиплаченого страхового відшкодування шкоди, заподіяної майну, та стягнення відшкодування шкоди, завданої фізичним знищенням майна внаслідок ДТП, та просить стягнути з відповідача 1 на свою користь невиплачене страхове відшкодування шкоди, заподіяної майну, в розмірі 130 000,00 грн., стягнути з відповідача 2 відшкодування майнової шкоди, завданої фізичним знищенням транспортного засобу внаслідок ДТП, у розмірі 60 360,00 грн., відшкодування моральної шкоди, завданої знищенням транспортного засобу внаслідок ДТП, у розмірі 30 000,00 грн., а також вирішити питання про розподіл між сторонами судових витрат сторони позивача, в тому числі, витрат на складання оцінки заподіяного матеріального збитку в розмірі 12 500,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн. В обгрунтування позову зазначає, що 20.07.2021р. близько 13 год. 30 хв. на 650 км + 900м автодороги М06 «Київ-Чоп», а саме с. Дубина, Стрийського району, Львівської області відбулася ДТП за участю транспортного засобу Opel Astra, р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу Mazda 6, р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Унаслідок ДТП водій та пасажири транспортного засобу Mazda 6, р.н. [NUMBER] , [PERSON] , [PERSON] (чоловік та дружина), [PERSON] (їх малолітній син) загинули, пасажирка [PERSON] (їх малолітня донька) зазнала тілесних ушкоджень та була госпіталізована. Транспортний засіб Mazda 6, р.н. [NUMBER] , зазнав механічних пошкоджень із матеріальними збитками у формі фізичного знищення автомобіля. Вироком Сколівського районного суду Львівської області від 27.03.2023р. у кримінальній справі №452/1402/21 відповідача 2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, та притягнуто до кримінальної відповідальності. Цей вирок не набрав законної сили, оскільки оскаржувався учасниками справи в апеляційному порядку та був скасований у частині призначення покарання (в іншій частині залишений судом апеляційної інстанції без змін) вироком Львівського апеляційного суду від 11.01.2024р., яким відповідача 2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, притягнуто його до кримінальної відповідальності та призначено більш суворе покарання. Цивільно-правова відповідальність відповідача 2 як винної особи за шкоду, заподіяну майну третіх осіб унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу Opel Astra, р.н. [NUMBER] , на момент настання ДТП була застрахована відповідно до умов чинного полісу ОСЦПВВНТЗ №АР/504683, виданого ПрАТ «Європейський страховий альянс», у межах ліміту відповідальності страховика (страхової суми за шкоду, заподіяну майну третіх осіб), що складає 130 000,00 грн. Рішенням виконавчого комітету Зазимської сільської ради Броварського району Київської області №684 від 16.09.2021р. діда позивача за материнською лінією [PERSON] було призначено опікуном позивача. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом №1823 від 15.07.2024р. позивач успадкувала транспортний засіб Mazda 6, р.н. [NUMBER] , що був належний її загиблому в ДТП батьку. Станом на день подання позову відповідачем 1 так і не було здійснено виплату на користь позивача страхового відшкодування шкоди, заподіяної майну, відповідачем 2 не було відшкодовано позивачеві шкоду, завдану фізичним знищенням майна. 19.08.2021р. на виконання п. 33.1.4. ч. 33.1. ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик цивільно-правової відповідальності відповідач 2 був письмово повідомлений дядьком позивача про факт і обставини ДТП. При цьому, як зазначає сторона позивача, позивач не мала об`єктивної можливості подати заяву про страхове відшкодування шкоди, завданої фізичним знищенням цього майна, у визначений законом річний строк (підлягав спливу 20.07.2022р.), оскільки лише досудове розслідування та розгляд кримінальної справи судом першої інстанції сукупно тривали понад 20 місяців від дати ДТП щодо власне встановлення факту порушення Правил дорожнього руху України відповідачем 2, наявності складу визначеного ч. 4 ст. 284-1 КК України кримінального правопорушення в його діяннях та причинного зв`язку між допущеним відповідачем 2 порушенням і заподіянням відповідної шкоди, що і стає підставою для здійснення страхового відшкодування. Тільки 11.04.2024р. було ухвалено і набрало законної сили остаточне судове рішення у кримінальній справі (майже 33 місяці від дати ДТП). До того ж сторона позивача звертає увагу на тривалий спадковий процес успадкування майна (фізично знищеного автомобіля). 16.03.2023р. було остаточно встановлено коло спадкоємців за батьком позивача, а вже 15.07.2024р. позивачеві було видано свідоцтво про право на автомобіль як спадщину. Отже, в межах визначеного законом річного строку позивач не мала змоги подати заяву про страхове відшкодування. Однак попри наведене, відповідач повідомив позивача листом від 19.06.2023р. про відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування завданої майнової шкоди з підстав пропуску річного строку на подання заяви про страхове відшкодування, при цьому відповідач 1 сам повідомляв сторону позивача про зупинення строку прийняття рішення на невизначений строк. На думку позивача, відповідач 1 необгрунтовано й безпідставно відмовив у здійсненні виплати страхового відшкодування з посиланням на несвоєчасність подання такої заяви. Згідно із Звітами №1434/12-24 від 25.01.2025р. і №1434/12-24- (01) від 10.03.2025р. автомобіль Mazda 6, р.н. [NUMBER] є фізично знищеним, а відтак потерпілій особі має бути сукупно відшкодовано різницю між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, що складає 190 360,00 грн., тобто з відповідача 1 - 130 000,00 грн., з відповідача 2 - 60 360,00 грн. Також сторона позивача зазначає про те, що фізичне знищення відповідачем автомобіля Mazda 6, р.н. [NUMBER] , у ДТП, спричинення якого стало наслідком протиправної поведінки останнього, завдало позивачеві сильних душевних страждань та негативно вплинуло на її моральний стан, у зв`язку з перенесеним стресом щодо знищення майна, а тому позивачем визначено вартість моральної шкоди в сумі 30 000,00 грн., яку відповідач 2 має сплатити позивачу. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17.06.2025р. відкрито провадження в даній справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Від відповідача 1 надійшов письмовий відзив на позовну заяву, за яким він не погоджується з позовними вимогами та просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач 1 зазначає, що на підставі звернення представника потерпілих та сформованих актів страховик на виконання умов Полісу виплатив загальну суму страхового відшкодування [PERSON] - батьку померлої [PERSON] , та [PERSON] - батьку [PERSON] в розмірі 623 015,90 грн.: 18 661,50 грн. за заподіяну шкоду здоров`ю малолітньої [PERSON] , 48 354,40 грн. за шкоду у зв`язку з похованням та встановленням пам`ятника [PERSON] , 36 000,00 грн. за шкоду, заподіяну життю у зв`язку із смертю [PERSON] , 260 000,00 грн. за шкоду, заподіяну життю у зв`язку із смертю [PERSON] , 260 000,00 грн. за шкоду, заподіяну життю у зв`язку із смертю [PERSON] . Окрім того, відповідач 1 звертає увагу на те, що у вироку Сколівського районного суду Львівської області від 27.03.2023р. встановлено, що [PERSON] надав розписку в судовому засіданні від 21.10.2022р. про те, що отримав кошти на лікування онуки [PERSON] , поховання зятя [PERSON] , дочки [PERSON] та онука [PERSON] , встановлення пам`ятника на могилі загиблих, претензій матеріального та морального характеру до [PERSON] не має, відшкодування отримав. Також, на думку відповідача 1, доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку на подання заяви про страхове відшкодування не є обгрунтованими і не доводять факту неможливості позивача звернутись до страховика із такою заявкою в річний строк, крім того факт настання ДТП внаслідок порушення вимог ПДР водієм відповідачем 2 встановлені до спливу річного строку звернення із заявою, адже цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, настає без вини її заподіювача, тобто відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Існування кримінальної справи не може свідчити про неможливість звернення потерпілого до страховики з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування, чи пред`явлення позову про відшкодування шкоди за спірну ДТП. ДТП сталося 20.07.2021р., останнім днем на звернення до страховика із заявою про страхове відшкодування було 21.07.2022р. До суду із позовною заявою про відшкодування майнової шкоди позивач також звернувся 11.06.2025р., тобто також поза річним строком. Також відповідач 1 зазначає, що 19.08.2021р. [PERSON] подав до відповідача 1 повідомлення потерпілої особи про подію з транспортним засобом Mazda 6, р.н. [NUMBER] . Оцінювач [PERSON] здійснив огляд транспортного засобу 26.08.2021р., про що зафіксовано у протоколі огляду, тобто в межах строку, визначено Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів». Позивач не ознайомлювався з матеріалами страхової справи у відповідача 1, не надав заперечення чи зауваження щодо наявного Звіту №2961/21 про оцінку автомобіля Mazda 6, р.н. [NUMBER] , від 30.08.2021р., не надав докази здійснення неправильного розрахунку оцінювача [PERSON] , а тому витрати на складення долучених до матеріалів позову звітів не підлягають стягненню з відповідача 1. За таких обставин, як зазначає відповідача 1, враховуючи річний пропуск строку на подання заяви про страхове відшкодування, який є присічним і поновленню не підлягає, а також те, що ні існування кримінального провадження, ні спадковий процес не може свідчити про неможливість звернення особи, що має право на виплату страхового відшкодування, до страховики з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування, недобросовісну поведінку позивача, є підстави для відмови в задоволенні позову. У відповіді на відзив сторона позивача підтримала свою позицію, просила задовольнити позовні вимоги, вказуючи про те, що відповідач 1 надав відмову у здійсненні страхової виплати, яка є неправомірною і не відповідає актуальній правозастосовній практиці судів різних рівнів. Звертає увагу на те, що сторона відповідача 1 надає посилання на правозастосовну практику Верховного Суду або у справах із взагалі іншим предметом та підставами позову, або неактуальну. Водночас, позивач звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021р. у справі №147/66/17. Щодо наданого відповідачем 1 Звіту №2961/21 від 30.08.2021р., то позивач зазначає, що цей Звіт є неналежним та недопустимим доказом, оскільки виконаний з рядом грубих порушень. Єдиним додатком до нього є акт (протокол) огляду і фото таблиця. Проте він не містить доданої калькуляції чи будь-яких витягів із відомостями про джерела інформації, які використовувались при розрахунку ринкової вартості автомобіля і ринкових цін із визначення вартості відновлювального ремонт автомобіля. Відсутні також документи, що підтверджують кваліфікацію та повноваження особи, яка проводила огляд і складала таких звіт про автотоварознавчу оцінку. Наявний акт (протокол) огляду КТЗ містить лише перелік пошкоджень, однак не детально вказує та не достатньо деталізує й перелічує характер і обсяг такого пошкодження або взагалі не містить відомостей про те, яка саме робота із відновлення деталі має бути виконана. Огляд проводився у відсутність власника чи іншої особи від його імені, жодна особа не повідомлялася про його проведення чи результати і не викликалися на цей огляд, а оцінювачем під час огляду навіть не було встановлено ряд постійних і перемінних ідентифікаційних та технічних характеристик автомобіля, встановлення яких прямо вимагається нормами. Також ні оцінювачем страховика, ні власне страховиком не було розраховано вартість автомобіля після ДТП навіть попри те, що автомобіль було фізично знищено, в силу вимог законодавства, а відсутність розрахунку вартості автомобіля після ДТП за таких обставин унеможливлює розрахунок належного розміру страхової виплати. Відповідач 2 письмового відзив на позовну заяву до суду не направив, про розгляд даної справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. [PERSON] 20 липня 2021 року приблизно о 13 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем Opel Astra, р.н. [NUMBER] , та рухаючись ним через с. Дубина, Стрийського району Львівської області, на 649 км + 500 м автодорогою М-06 сполучення «Київ-Чоп», у напрямку до м. Львова, грубо порушив вимоги Р. 1 п.п. 1.2., 1.5., 1.10. (у частині значення термінів «обгін»); Р.2 п.2.3. б) та д) 2.9. а); Р.12 п.п. 12.1. та 12.4.; Р.14 п. 14.2. в) та вимоги дорожньої розмітки 1.1. додатку 2 «Дорожня розмітка» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001р. зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №136 від 06.03.2013р., які виразилися в тому, що він, керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та рухаючись ним у населеному пунктів з перевищенням допустимої швидкості, перед початком обгону, не переконався, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, став виконувати обіг на ділянці, де є горизонтальна дорожня розмітка 1.1. додатку 2 «Дорожня розмітка» ПДР, яку перетинати заборонено, при виборі безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку (погодні умови) і стан транспортного засобу, чим позбавив себе змоги постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, що в цілому призвело до зіткнення керованого ним автомобіля із зустрічним автомобілем Mazda 6, р.н. [NUMBER] , який рухався в зустрічному напрямку до м. Чоп, під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП водій [PERSON] та пасажири керованого ним автомобіля [PERSON] та малолітній [PERSON] , [INFO] , загинули. Зазначені обставини встановлені вироком Сколівського районного суду Львівської області від 27.03.2023р. у справі №453/1402/21, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 10 років. Вироком Львівського апеляційного суду від 11.01.2024р. у справі №453/1402/21 вирок Сколівського районного суду Львівської області від 27.03.2023р. відносно [PERSON] за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 України скасовано в частині призначення покарання, ухвалено новий вирок, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 10 років. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Opel Astra, р.н. [NUMBER] , на дату настання ДТП була забезпечена за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР504683 у ПрАТ «Європейський страховий альянс». 19.08.2021р. [PERSON] (дядько позивача) звернувся до ПрАТ «Європейський страховий альянс» із повідомленням потерпілої особи про подію з транспортним засобом. Відповідач 1 своїм листом від 10.09.2021р. №2757/13 (страхова справа №1538/2150/ЦВ04/010, 1538/21/50/ЦВ04/02/0, потерпілі особи, які постраждали внаслідок ДТП, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) повідомив [PERSON] з посиланням на ч. 4 п. 2 ст. 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальної власників наземних транспортних засобів» про те, що після отримання постанови чи вироку суду, яке набрало законної сили, щодо встановлення обставин скоєння ДТП товариством буде прийнято відповідне рішення. Позивач [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] , що вбачається із Свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Батьки позивачки загинули під час ДТП, що сталася [INFO] . Згідно рішення виконавчого комітету Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 16.09.2021р. №684 надано малолітній [PERSON] , [INFO] , статус дитини-сироти, призначено [PERSON] , [INFO] , опікуном над дитиною [PERSON] . 15.07.2024р. приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Свідерською О.В. видано Свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] - спадкоємцю майна [PERSON] , а саме на автомобіль марки Mazda 6, р.н. [NUMBER] , 2005 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , колір чорний, спадкова справа №07/2022, зареєстровано в реєстрі за №1823. 07.06.2023р. представник позивача направив на адресу відповідача 1 лист щодо уточнення актуальних банківських реквізитів потерпілої особи (заявника), що має право на отримання страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну. Листом від 19.06.2023р. №283-2/13.1-2023 відповідач 1 повідомив про те, що на підставі п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відмовляє у виплаті страхового відшкодування в частині шкоди, заподіяної майну потерпілого, виходячи з того, що з моменту ДТП пройшло більше одного року. Згідно із частинами першою, другою статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством. Станом на виникнення спірних правовідносин чинним був Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. №1961-IV. У положеннях ст.ст. 3, 5, 6 цього Закону зазначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. У відповідності до п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У відповідності до підпункту 37.1.4. п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування упродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Як встановлено вище, відповідачем 1 було відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі підпункту 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з чим суд погодитись не може. Так, ДТП сталася 20.07.2021р. а, отже, позивач із завою про виплату страхового відшкодування мав звернутись у межах одного року, тобто до 20.07.2022р., однак звернувся поза межами цього строку. Подання заяви до відповідача 1 про виплату страхового відшкодування поза межами річного строку позивач пояснює тривалим строком досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо ДТП, судовим розглядом та прийняттям спадщини. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.12.2021р. у справі №147/66/17 зробила наступні висновки: «Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права. Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається лише у випадках, передбачених законом. Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи. При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності. Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи. Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону №1961-IV). Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що, у свою чергу, законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП. У постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19). Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена. Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП. Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності із загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Отже, враховуючи позицію Верховного Суду, а також наведені позивачем обставини щодо причин пропуску річного строку на подання заяви про виплату страхового відшкодування, суд бере до уваги ці доводи, вважаючи поведінку позивача в даному випадку добросовісною, а також вважаючи за необхідне захистити права малолітньої особи, суд вважає безпідставною відмову відповідача 1 у виплаті страхового відшкодування позивачу. Також у даному випадку судом береться до уваги той факт, що, як вбачається з листа відповідача 1 від 10.09.2021р. №2757, ним було припинено вирішення питання щодо виплати страхового відшкодування до отримання постанови чи вироку суду, яке набрало законної сили в рамках кримінального провадження №12021140000000696 від 20.07.2021р. У відповідності до ст. 28 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкоди, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленого законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, у силу норм Закону та виходячи із Звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, №1434/12-24 (дата оцінки 20.07.2021р., дата завершення складання звіту про оцінку 25.01.2025р.) транспортний засіб Mazda 6, р.н. [NUMBER] ,, є знищеним, а, отже, матеріальний збиток у даному випадку визначається за ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто в даному випадку наступним чином: 191 040,00 грн. - 680,00 грн. = 190 360,00 грн. Слід зазначити, що поданий відповідачем 1 Звіт №2961/21 про оцінку автомобіля Mazda 6, р.н. [NUMBER] , що виконаний ТОВ «Експерт-Сервіс», не може бути покладений в основу рішення, оскільки стороною не додано доказів того товариство є суб`єктом оціночної діяльності та оцінювач [PERSON] може проводити таку оцінку. Окрім того, як вбачається із цього Звіту, калькуляція на ремонт складається на підставі протоколу огляду КТЗ від 26.08.2021р., при цьому калькуляції ремонту не було додано, а протокол огляду від 26.08.2021р. складено за відсутності потерпілої сторони. За статтею 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням). За таких обставин, виходячи з того, що міра відповідальності відповідача 1 згідно полісу, укладеного з відповідачем 2, за шкоду, завдану майну, складає 130 000,00 грн., відповідач 2 на підставі положень 1194 Цивільного кодексу України має відшкодувати потерпілій особі, тобто позивачу, 190 360,00 грн. - 130 000,00 грн. = 60 360,00 грн. Крім того, позивачем заявлено про стягнення з відповідача 2 моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн., завданої фізичним знищенням транспортного засобу внаслідок ДТП. Частиною 1 статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 цієї статті визначено, що моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, кріп випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Таким чином, ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. У позові зазначено, що матеріальна шкода заподіяла позивачу переживання, душевні та психологічні страждання, негативно вплинула на моральний стан, у зв`язку з перенесеним стресом. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивач зазнав душевних страждань, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, а тому суд приходить до висновку про необхідність відшкодування за рахунок винної в ДТП особи моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. У відповідності до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Отже, в дохід держави підлягає до стягнення з відповідача 1 сума судового збору в розмірі 1 289,38 грн. та з відповідача 2 - 664,22 грн. Також підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача витрати за послуги експерта щодо складання звіту про оцінку вартості матеріального збитку в розмірі в розмірі 12 500,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №1.80489017.1 від 09.12.2024р. на суму 7 500,00 грн. та №2.93324113.1 від 11.02.2024р. на суму 5 000,00 грн., а саме: з відповідача 1 - 8 250,00 грн., з відповідача 2 - 4 250,00 грн. Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг на виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; і поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, аналізуючи норми ЦПК України щодо визначення розміру судових витрат та їх розподілу між сторонами можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: І) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Верховний Суд в Постанові від 10.06.2021 року по справі №820/479/18 зазначив, що як вказано в Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). На підтвердження надання правової допомоги позивачем надано суду Договір про надання правової допомоги №28/11/24-Ю/IL від 28.11.2024р., Акт виконаних робіт №01 від 28.04.2025р. до Договору №28/11/24-Ю/IL від 28.11.2024р. на суму 20 000,00 грн. У п. 3 Акту виконаних робіт зазначено, що вартість послуг правової допомоги, визначена у графі «Всього до сплати», що вказана в п. 1 цього Акта, підлягає сплаті за умови задоволення позову до ПрАТ «Європейський страховий альянс», [PERSON] (про стягнення невиплаченого страхового відшкодування шкоди, заподіяної майну, та стягнення відшкодування шкоди, завданої фізичним знищенням майна внаслідок ДТК) не пізніше 3-х робочих днів з дня набрання рішенням суду законної сили (відповідно до умов договору). Відповідач 1 у відзиві наголосив, що заявлений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу не є співмірним із складністю справи, ціною позову та виконаними роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та не є доведеним. Більше того, відсутні документи на підтвердження понесених витрат. Стороною відповідача 1 заявлено про зменшення витрат на професійну допомогу до 10 000,00 грн. в разі доведення їх фактичного понесення. Отже, враховуючи особливості предмета спору, складність справи, виходячи з критеріїв виправданості витрат, розумності їх розміру та співмірності з позовом та складністю справи, з огляду на заяву відповідача 1 про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а також з огляду на те, що позивач та адвокат узгодили оплату послуг після набрання рішенням у даній справі законної сили, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн., а саме: з відповідача 1 - 6 600,00 грн., з відповідача 1 - 3 400,00 грн.

Outcome: partial