Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК» Айконс», в якому просить суд визнати виконавчий напис №59377 від 11.06.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування свого позову зазначає, що на підставі виконавчого напису № 59377, виданого 11.06.2021 року (далі Виконавчий напис) приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. з Позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 20 880, 00 грн. на користь стягувача ТОВ «ФК АЙКОНС». Цей Виконавчий напис здійснено за Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1161422 від 19.10.2020 року (далі Кредитний договір), укладеним між Позивачем та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору відступлення прав вимоги є ТОВ «ФК АЙКОНС». Вважає, що виконавчий напис є незаконним та відповідно таким, що не підлягає виконанню, при цьому позивача було позбавлено законної конституційної можливості заперечити проти зробленого розрахунку, враховуючи наступне. Ухвалою судді Комунарського районного суду від 26.06.2025\~року позовна заява прийнята до розгляду Комунарським районним судом м.Запоріжжя та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка та його представник в судове засідання не з`явилися, були повідомленні судом своєчасно та належним чином. Через канцелярію суду надійшла заява про слухання справи за відсутності позивача та її представника, наполягали на позові. ВідповідачТОВ «ФК «Айконс» не направив в судове засідання свого представника, відзиву не подавав, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, повісткою направленою поштою та до електронного кабінету відповідача. Третя особа,\~що не\~заявляє самостійних\~вимог:приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Якименко А.О., не з`явився, заяв, клопотань не надсилав, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 11.016.2021 року приватним нотаріусом приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. було видано виконавчий напис нотаріуса, зареєстрований в реєстрі за №59377 про звернення стягнення з [PERSON] , боржником за кредитним договором №1161422 від 19.10.2020 року настав, боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 19.10.2020 року по 25.05.2021. сума заборгованості складає 19\~680,00 в тому числі прострочена заборгованість за тілом кредиту 6000,00 грн., прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 10\~260,00 грн., за вчинення нотаріального напису 1200,00 грн. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Якименка А.О. відкрито виконавче провадження №67809591 про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 20 880 гривень 00 копійки. Підставою відкриття вказаного виконавчого провадження є виконавчий напис №59377 виданий 11.06.2021 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. Відповідно до свідоцтва про шлюб від 17.08.2019 року серії [NUMBER] зареєстрованого Хортицьким районним у міст Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уклав шлюб з [PERSON] , [INFO] . Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Позивач заперечує факт виникнення заборгованості, вказуючи на відсутність належних доказів повідомлення її про наявність заборгованості та суму боргу, що є суттєвим порушенням її прав як боржника. Крім того, позивач наголошує, що спір щодо суми боргу має характер судового спору, і тому виконавчий напис не міг бути вчинений, оскільки не дотримані вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій, відповідач, в свою чергу, вказані доводи позову не спростував. Розрахунку заборгованості та інших матеріалів, на підставі яких був зроблений виконавчий напис, суду не надано. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті\~34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку. У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172». У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису». Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати, а також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Проте характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості, ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Документів, на підставі яких було видано зазначений виконавчий напис суду не надано. Відповідач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували обґрунтованість розрахунків заборгованості, що позбавляє суд можливості перевірити наявність заборгованості боржника перед стягувачем у зазначеному у виконавчому написі розмірі. За таких обставин позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Позивачем при поданні позову сплачений судовий збір в сумі 968,96 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо позовної вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн., суд зазначає наступне. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За вимогами п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому склад та розміри витрат, пов`язаних із оплатою правничої допомоги, беззаперечно входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 137 ЦПК України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється відповідно до умов договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат. Відповідно до правових позицій Верховного Суду, обов`язковими доказами, що підтверджують понесення витрат на професійну правничу допомогу, є: ?договір про надання правничої допомоги; ?акт приймання-передачі (виконання) робіт або наданих послуг; ?документи, що підтверджують оплату (квитанції, платіжні доручення тощо). Разом із тим, позивач не надав суду жодного з вищевказаних документів - договору про надання правничої допомоги, акту виконаних робіт, платіжних документів, які б підтверджували оплату послуг адвоката, а також доказів здійснення таких витрат у встановленому законом порядку. Лише наявність у матеріалах справи ордера адвоката без підтвердження фактичного понесення витрат не може бути достатньою підставою для їх відшкодування. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. є необґрунтованою та недоведеною належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим підлягає відмові в задоволенні.

Outcome: approved