Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

У провадження Чечелівського районного суду м. Дніпра надійшла цивільна справа за позовною заявою [PERSON] , поданим у її інтересах представником адвокатом Слісом Андрієм Сергійовичем відповідно до якої позивач просила стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на свою користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, у розмірі 87\~424, 99 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила на те, що вона перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова». З підприємства звільнилась 14 серпня 2024 року за власним бажанням, зокрема у зв`язку із систематичною невиплатою заробітної плати. Під час перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем їй не виплачувалася заробітна плата у повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої за розрахунками позивача становить 87\~424, 99 грн. Заборгованість по заробітній платі у вищевказаному розмірі позивачу відповідачем так і не виплачена в день звільнення. На підставі викладеного позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою суду у справі відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Окрім того, задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова»: довідку про розмір нарахованих, але не виплачених сум [PERSON] при звільненні з ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова»; довідку про розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] за останні два місяці роботи. 05 травня 2025 року від представника позивача [PERSON] адвоката Сліса А.С. через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог у зв`язку із отриманням відповідей на адвокатський запит. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначено, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Заявлено вимогу до відповідача, сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з наступного дня після звільнення, а саме 15 серпня 2024 року по 14 лютого 2025 року в розмірі 103393,28 грн. (а.с 24-26). 04 червня 2025 року від представника відповідача Новак К.А. до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та перебуває зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів, які складали питому вагу замовлень продукції, несе великі фінансові збитки. Звернув увагу, що протягом 2019-2023 рр. та на даний час підприємство працює в одноденному режимі роботи, що підтверджується наказом по підприємству про режим роботи. З 28.02.2022 року і до 01.09.2023 року підприємство знаходилось на простої, що підтверджується відповідними наказами. З січня 2023 року підприємство працює в одноденному режимі роботи. Окрім того, на думку відповідача, позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду. Щодо стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, просив не стягувати його, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності Водночас разом із відзивом на позовну заяву, представником відповідача надано довідку №71/06 від 28 квітня 2025 року, з якої вбачається, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати за період з грудня 2023 року по серпень 2024 року у загальному розмірі 87\~424, 00 грн. (а.с. 38). Також, разом із відзивом на позовну заяву, представником відповідача надано довідку № 64 від 28 квітня 2025 року, з якої вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] протягом її роботи за останні два місяці на Державному підприємстві «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» становить 807, 76 грн. на день (а.с. 39). 10 липня 2025 року від представника позивача [PERSON] адвоката Сліса А.С. через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшли додаткові пояснення у справі. В яких позивач надає пояснення щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, а саме суду належить врахувати, що доводи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду не ґрунтуються на фактичних обставинах справи. Як вже неодноразово зазначалося у позовній заяві та у заяві про поновлення строку, позивачка була звільнена 14 серпня 2024 року, проте в день звільнення з нею не було проведено остаточного розрахунку, як цього вимагає стаття 116 КЗпП України. Інформація щодо розміру належних сум надавалася позивачці виключно усно, зі слів працівників бухгалтерії, без жодних офіційних документів чи підтверджень. Більше того, відповідач протягом тривалого часу ухилявся від надання письмових відповідей на адвокатські запити, що були направлені представником позивачки ще 24 березня 2025 року. Лише після постановлення ухвали суду про витребування доказів 04 квітня 2025 року та повторного судового витребування від 15 квітня 2025 року, відповідач 5 травня 2025 року надав відповідь, у якій вперше були долучені необхідні документи, що дозволили позивачці об`єктивно оцінити розмір заборгованості та сформулювати точні позовні вимоги. Таким чином, позивачка була позбавлена можливості отримати повну та достовірну інформацію про суми, які їй належать при звільненні, що унеможливлювало своєчасне звернення до суду. Відповідно до статті 233 КЗпП України, строк звернення у справах про стягнення належних при звільненні сум починається з моменту отримання письмового повідомлення про їх нарахування. Оскільки таке повідомлення позивачкою отримано не було, а відповідач умисно затягував надання відповідної інформації, строк слід вважати таким, що пропущений з поважних причин та підлягає поновленню. Щодо заяв відповідача про неможливість виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку через нібито складне економічне становище, необхідно зазначити, що такі обставини не можуть бути підставою для уникнення відповідальності. Законодавством прямо передбачено обов`язок роботодавця провести повний розрахунок у день звільнення. Вина відповідача в цьому порушенні є очевидною, як і його недобросовісна поведінка, що полягала в ухиленні від надання інформації, приховуванні реального розміру заборгованості та фактичному примушенні працівника до звернення до суду за елементарними розрахунками. Компенсаційний характер відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, не допускає її зменшення без наявності винної або недобросовісної поведінки самого працівника, якої у діях позивачки не вбачається. Всі дії позивача були спрямовані на досудове врегулювання спору, однак вони не дали результату саме через протиправну бездіяльність відповідача. Крім того, розмір невиплаченої заробітної плати у сумі 87 424,00 грн є суттєвим і прямо впливає на матеріальне становище позивачки. Станом на момент звернення до суду розрахунок із нею так і не проведено, а тривалість виконавчого провадження в майбутньому лише поглибить фінансові втрати. У цьому контексті стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 103 393,28 грн є не лише правомірним, а й необхідним для часткового відновлення порушених прав працівника. Зменшення суми стягнення без належних підстав суперечитиме принципам справедливості, пропорційності та правової визначеності, а також створюватиме негативний прецедент, що заохочуватиме роботодавців до ухилення від обов`язків перед працівниками. Враховуючи викладене, повне задоволення позовних вимог є обґрунтованим, законним і необхідним заходом захисту трудових прав позивачки.(а.с. 50-51). Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у Державному підприємстві «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», 14 серпня 2024 року звільнена за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП України. Звернувшись до суду позивач зазначила, що відповідач не виплачував їй нараховану заробітну плату, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі та при звільненні відповідач не провів з ним розрахунок. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У частині 1 статті 116 КЗпП України закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану їй заробітну плату. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Статтею 43 Конституції України визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Разом з тим, відповідач не в повному обсязі виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Згідно з довідкою № 71/06 від 28 квітня 2025 року, виданою Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», вбачається, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати за період з грудня 2023 року по серпень 2024 року включно у загальному розмірі 87\~424, 00 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь позивача слід стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату, у розмірі 87 424,00 грн., а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заборгованості по заробітній платі, який стягнуто судом 87 424,00 грн.; період стягнення дорівнює 4 повних місяців. Отже, розмір заробітної плати, який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за один місяць становить: 87 424,00 грн.\~/ 4 = 21\~856, 00 грн. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Позивачка просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з наступного дня після звільнення, тобто з 15 серпня 2024 року по 14 лютого 2025 року. Позивач дійсно має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з наступного дня після звільнення, а саме 15 серпня 2024 року по 14 лютого 2025 року, тобто за шість місяців. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Загальна кількість робочих днів у червні та липні 2024 року 35 робочих днів. Загальна заробітна плата за червень та липень 2024 року склала 28\~271,74, 00 грн. (16\~375, 00 грн. + 11\~896, 74 грн.) Таким чином, середня заробітна плата в день складає 807, 76 (28\~271, 74/35 = 807, 76). Період нарахування середнього заробітку за весь час затримки позивачем визначається з 15.08.2024 року, як наступний день після звільнення, що є першим днем прострочення, так як розрахунок мав бути проведений в день звільнення 14.08.2024 року. Датою закінчення розрахунку є 14.02.2025 року. Відповідно до ст. 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені обраховується не більше як за шість місяців. В період з 15.08.2024 року по 14.02.2025 року було 128 робочих днів, а тому загальна сума компенсації складає 807, 76 х 128 день = 103\~393, 28 грн. середнього заробітку за весь час затримки. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 15.08.2024 року по 14.02.2024 року включно складає 103\~393, 28 грн. (807, 76 грн. х 128 дні = 103\~393, 28 грн.). За таких обставин суд приходить до висновку, що з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь [PERSON] слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 103 393, 28 грн., а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню у розмірі 103\~393, 28 грн., а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Щодо тверджень відповідача про пропуск позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених цієї статті (ч. 1 ст. 233 КЗпПУ). Частиною 2 статті 233 КЗпПУ визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач звільнилася з підприємства відповідача 14 серпня 2024 року, тоді як власне письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні з підприємства у вигляді довідки про не виплачену заробітну плату їй було видано лише 05.05.2025 року після постановлення судом ухвали від 15.04.2025 року. Таким чином, позивач об`єктивно не мала можливості отримати повну та достовірну інформацію про розмір заборгованості та середньоденний заробіток для точного розрахунку позовних вимог. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені на суму 87\~424, 00 грн. та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 968,96 грн. ((1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб)*0,8). Також, оскільки позовні вимоги майнового характеру в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволені на загальну суму 103\~393, 28 грн., за які позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 968, 96 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 968, 96 грн. (у мінімальному розмірі для позовних вимог майнового характеру). На підставі ст. ст. 47, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: approved