Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

19.02.2025 року адвокат Я.М. Гришаєва в інтересах позивакчи [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди, в якому просить: - визнати недостовірною інформацію, розміщену та поширену на ресурсі (груповий чат мікрорайону) «Матвіївка-Онлайн», а саме інформацію наступного змісту: [PERSON] отруїла домашню тварину-собаку, належну [PERSON] : - зобов`язати [PERSON] спростувати інформацію, розміщену та поширену на ресурсі (груповий чат мікрорайону) « [INFO] », а саме інформацію наступного змісту: [PERSON] отруїла домашню тварину-собаку, належну [PERSON] , шляхом здійснення публікації на ресурсі (груповий чат мікрорайону) « [INFO] », з інформацією про те, що, раніше розміщена [PERSON] інформація стосовно звинувачень [PERSON] у отруєнні собаки - не відповідає дійсності та [PERSON] повинна принести свої публічні та щирі вибачення безпідставно звинуваченій [PERSON] на тому ж ресурсі, не пізніше 15-ти днів з дня набрання рішенням суду законної сили із доказами направлення відповідних відомостей адресату; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір, сплачений за подання вказаного позову: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , спричинену незаконними діями, моральну шкоду, котру [PERSON] , оцінює у 70000 (сімдесят) тисяч гривень. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.02.2023 року [PERSON] звернулася до органів поліції з викликом по телефону «102» з метою прийняття мір щодо сусідки [PERSON] за жорстоке поводження з твариною, а саме її собакою, котра завжди голодна, кинута на призволяще. Надають до суду відео від 05.02.2023, з котрого вбачається, що сусідка та двоє її дітей, декілька днів не знаходились за адресою свого проживання, при цьому прив`язавши собаку на невеличкому відрізку бетону між двома будинками. У собаки не було будки, миски, їжі та води. У той же день, Позивачка у особисті повідомлення написала [PERSON] , що собака власниці не потрібна, і Позивачці її шкода, вона зв`язалася з волонтерами, котрі тварині готові допомогти, відвезти до ветеринара та призначити дієту і лікування. Зі скрінів переписки між Позивачкою та Відповідачкою вбачається, що Позивачка не турбується тим, що собака гавкає, адже це нормально, це приватні будинки і всі тримають домашніх тварин, а вона турбується долею бідної тварини. Вказана ситуація складалася неодноразово, до собаки поводились жорстоко. 13.01.2025 року на номер телефону Позивачки зателефонувала сусідка [PERSON] , вона у неадекватній формі почала кричати, що саме [PERSON] отруїла її собаку і та померла. Позивачка була у шоковому стані, адже обвинувачення є неправдивими. Пізніше, у загальному чаті мікрорайону «Матвіївка» «Матвіївка Онлайн» [PERSON] , виклала фото померлої собаки та звинуватила у цьому [PERSON] . У чаті почали обговорювати вказану ситуацію, [PERSON] називала [PERSON] «вбивцею», її матір «старою відьмою, що на ладан дихає», і все це безпідставно та у загальному чаті на 4312 учасників. Позивачка бажає скористатися своїм правом на ефективний захист, з вказаної причини вона звернулася до суду за захистом свого порушеного права та честі. Наголошують, що мікрорайон [PERSON] є доволі невеликим, всі знають один одного і Позивачці соромно ходити у магазин та їздити на загальному транспорті, адже хоча вона і не вчиняла протиправних дій відносно тварини, але люди задають ці питання і Позивачка вимушена виправдовуватися у тому, що вона не вчиняла. Позивачка через вказану ситуацію зазнала тривалих моральних страждань. З позивачкою проживає дочка, та мати похилого віку, 1957 року народження, котра нещодавно перенесла інсульт та два гіпертонічних кризи, унаслідок чого вона погано ходить та розмовляє, які також зазнали значного стресу через вказану ситуацію 20.01.2025 позивачка [PERSON] звернулася за медичною допомогою до ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області», лікарем невропатологом було засвідчено факт анамнезу захворювання, та причинно-наслідкового зв`язку між звинуваченнями сусідки 13.01.2025 та подальшими причинами звернення за медичною допомогою. На час звернення [PERSON] скаржилась на безсоння, сердцебиття, виражений страх смерті, неможливість сконцентруватися, постійну плаксивість. [PERSON] було рекомендовано роботу з психологом та лікування. У відповідності зі ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. При цьому, розповсюджена спірна інформація є негативною, стосується безпосередньо позивача, не носить оціночний характер, так як викладена у формі тверджень. У даному випадку, поширена недостовірна інформація принижує статус позивача як громадянина, мешканця мікрорайону в очах суспільства, в колі знайомих, тощо, оскільки необґрунтовано ставить під сумнів дотримання позивачем у його поведінці загальноприйнятих норм моралі, людяності і дотримання законодавства. В даному випадку в діях відповідача наявні усі обов`язкові ознаки юридичного складу правопорушення. За умовами абз. 1 п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Відтак, приходять до висновку про можливість спростування такої поширеної неправдивої інформації про позивачку у спосіб найбільш наближений до її поширення шляхом зобов`язання [PERSON] спростувати інформацію, розміщену та поширену на ресурсі (груповий чат мікрорайону) «Матвіївка-Онлайн» шляхом здійснення публікації з інформацією про те, що розміщена нею раніше інформація стосовно звинувачень [PERSON] стосовно отруєння собаки не відповідає дійсності та [PERSON] повинна принести свої публічні щирі вибачення безпідставно звинуваченій [PERSON] . Також внаслідок порушення прав позивача приниженням честі та гідності внаслідок поширення недостовірної інформації, враховуючи, що позивачка вимушена для відновлення свого порушеного права звертатися до суду з позовом про визнання недостовірної інформації та зобов`язання її спростувати; дотримуючись принципів розумності і справедливості, зазначають, що позиваачка зазнала моральних страждань та вішкодуванню підлягає моральна шкода, котру вона оцінила у грошому суму 70 000 грн. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 21.02.2025 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання. Від представника позивача до суду надійшла заява, в якій просила закрити підготовче провадження у справі та призначити до розгляду по суті. Відповідач в підготовче судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся судом належним чином. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 21.02.2025 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Від представника позивача до суду надано клопотання про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач повторно в судове засідання не з`явилася, повідомляллася судом належним чином, правом на подання відзиву не скористалася. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно дост. 9Конституції Україниєчастиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. У відповідності дост. 13ЦПК Українисудрозглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положеннямстатті 280ЦПК України. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цьогоКодексурозгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, відео докази, оцінивши кожен доказ окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до положень ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до пункту 4 частини 2статті 43 ЦПК Україниучасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно дост. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК Українипередбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2ст.78 ЦПК Українивизначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зіст. 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1ст. 81ЦПК Українипередбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 13 січня 2025 року \~ \~ \~ \~у \~ \~ \~ \~загальному \~ \~ \~ \~чаті \~ \~ \~ \~у месенджері Телеграм-чаті мікрорайону Матвіївка «Матвіївка \~ \~ \~ \~Онлайн», який містить більше 4 000 учасників, [PERSON] розмістила фото позивачки з написом "Бережіть своїх тварин", фото напису на підлозі великими літерами "Дог-Хантер" , та повідомлення, що сусіди по [ADDRESS] "розібралися з собакою, яка "гавкає" - розмістивши фото мертвої собаки. В чаті містяться декілька коментарів учасників чату з осудом людей, які вбивають собак, та побажання їм всяких негараздів. Деякі користувачі чату попросили докази вбивства собаки саме сусідами. Користувач [PERSON] зазначила, що докази не потрібні, вона точно знає що "ці тварі отруїли її собаку за те, що вона гавкала. І свідомо викладає фото сусудіки зазначаючи , що "вона ВБИВЦЯ і її стара мати також ВБИВЦЯ. Зазначила, щ мета її поста- це щоб всі сусіди знали, що нею по сусідству проживають вбивці і вони можуть вбити ще інших собак. В подальшому користувач "сестра" виклав у чат відео собаки, яке було зняте позивачкою в березні 2023 року, з поясненнями в яких умовах жила собака, і ймовірні прични її смерті від голоду та зневоднення, також розміщено скриншоти та відео-запис листування у Телеграм-чаті від 05.03.2023 року позивачки з "Валею-кацпкою" на російській мові з приводу неналежних умов утримання собаки 9 з боку позивачки) та того, що не слід займатися сусідськими справами та викликати поліцію на сусідів ( з боку Валі). Далі було повідомлення від користувача "Матвеевка-онлайн", що, можливо, знову з`явилася особа, яка розкидує отруту по дворах, отже слід пильнувати за собаками. Також позивачем надано докази її звернення 20.01.2025 \~ \~ \~ \~за \~ \~ \~ \~медичною \~ \~ \~ \~допомогою до ДУ \~ \~ \~ \~«ТМО \~ \~ \~ \~МВС \~ \~ \~ \~України \~ \~ \~ \~по \~ \~ \~ \~Миколаївській \~ \~ \~ \~області»,лікарем-невропатологом видано довідку про те, що на час \~ \~ \~ \~звернення \~ \~ \~ \~ [PERSON] скаржилась \~ \~ \~ \~на \~ \~ \~ \~безсоння, \~ \~ \~ \~сердцебиття, \~ \~ \~ \~виражений \~ \~ \~ \~страх \~ \~ \~ \~смерті, неможливість сконцентруватися, \~ \~ \~ \~постійну \~ \~ \~ \~плаксивість. \~ \~ \~ \~ [PERSON] \~ \~ \~ \~було рекомендовано роботу \~ \~ \~ \~з \~ \~ \~ \~психологом \~ \~ \~ \~та \~ \~ \~ \~лікування розладу сну , поставлено діагноз - розлади сну, гостра реакція на стрес. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно з частиною першою статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За частиною першою статті 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» визначено інформацію, як будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про інформацію» визначено, що кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Частина 3 ст. 277 ЦК України, відповідно до якої негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного - виключена на підставі Закону № 1170-VII від 27 березня 2014 року. Отже, презумпція недостовірності негативної інформації про особу, передбачена частиною 3 статті 277 ЦК України, втратила свою чинність на підставі Закону №1170-VII від 27 березня 2014 року, виходячи з чого, в силу положень статей 12, 13, 81 ЦПК України позивач повинен довести факт не тільки поширення інформації відповідачем, а й факт її недостовірності, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації не відомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Оскільки з наданих позивачем електронних доказів вбачається, що автором оспорюваних публікацій зазначений користувач " [PERSON] " і матеріалами справи підтверджується, що остання проживає за адресою [ADDRESS] , тобто є безпосередньою сусідкою позивача - суд погоджується з визначенням позивачкою належного відповідача. У статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зазначається наступне: Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. Свобода слова передбачає використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які обурюють, шокують чи викликають стурбованість. Такими є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає "демократичного суспільства". Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням чи оціночним судженням. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс протии Австрії" зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Разом з тим, використання ряду мовних зворотів може перетворити твердження про факт в оціночне судження. Наприклад, поширеним прийомом з перетворення твердження про факт в оціночне судження є форма припущення і особистої думки (оцінки). Спірні (оціночні) висловлювання не містять фактичних даних, оскільки часто виражені з застосуванням мовних засобів не у стверджувальній формі, а як припущення, з використанням словосполучень "можливо", "у мене склалося враження", "на мою думку", "схоже на те", "мені видається". Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам зазначено що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відтак для вирішення спору у цій справі підлягають з`ясуванню наступні обставини: чи мало місце поширення відповідачем інформації; чи стосувалася поширена інформація позивача; чи є підстави для визнання поширеної інформації недостовірною, що не відповідає дійсності; чи призвело поширення інформації до порушення особистих немайнових прав позивача. Також, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентні й судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі "Лінгенс протии Австрії"). Матеріалами справи підтверджується, що опублікована 13 січня 2025 року [PERSON] у чаті в Телеграмі інформація розповсюджена саме відповідачкою, ця інформація отримала форму поширення невизначеному колу осіб, стосувалася саме позивача та викладена у формі фактичного твердження. Відповідач вказане не спростував. Під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Указана інформація побудована із застосуванням образливих висловлювань на адресу позивача, зокрема, що вона "тварюка (мовою оригіналу-тварь) " та "вбивця тварин" . Така інформація не є оціночними судженнями, а містить фактичні відомості, з яких випливає, що позивач вчинила кримінально каране діяння і цю інформацію можна перевірити на предмет істинності. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що відповідач, поширюючи про позивача спірну інформацію, застосувала слова об`єктивно образливого змісту, які за своїм семантичним значенням не можна віднести до тих, що вживаються в допустимій для спілкування у суспільстві мові. Вказані твердження відповідача не відповідають реальним обставинам справи, не є оціночними судженнями, отже, поширена інформація є недостовірною. Так, відповідно ст. 299 Кримінального Кодексу України передбачена кримінальна відповідальність за жорстоке поводження з тваринами, що належать до хребетних, у тому числі з безпритульними тваринами, порушення правил транспортування тварин, якщо такі дії призвели до тілесних ушкоджень, каліцтва чи загибелі тварини, нацьковування тварин одна на одну, вчинене з хуліганських чи корисливих мотивів, а також пропаганда, публічні заклики до вчинення дій, що мають ознаки жорстокого поводження з тваринами, поширення матеріалів із закликами до вчинення таких дій . Відтак, поширена відповідачкою [PERSON] про позивачку інформація є недостовірною та такою, що порушує її права на гідність, честь та ділову репутацію, оскільки позивачка є мешканкою мікрорайону Матвіїївка , а така поширена недостовірна інформація виставила позивачку в негативному світлі з точки зору моральних якостей. З наведених висловлювань зрозумілим є те, що в таких висловлюваннях міститься інформація про причетність позивача до вчинення кримінальних правопорушень, яку можна перевірити на предмет її дійсності. Отже, вказана поширена відповідачем інформація без надання належних підтверджень, доказів зазначеного, є негативною, образливою та такою, що виходить за межі виправданої (допустимої) критики, з урахуванням висвітлення у телеграм - чаті « Матвеевка- онлайн» шляхом опублікування для перегляду необмеженого кола осіб щодо користувача викладена у формі фактичних тверджень, яка, є такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Зазначені обставини відповідачка належними та допустимими доказами не спростувала. Відтак суд дійшов висновку, що такі висловлювання в бік позивача є недостовірними, не відповідають дійсності, та, відповідно, принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Згідно з ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Не зважаючи на те, що тягар доказування достовірності поширеної інформації покладається на позивача, разом із тим, під час розгляду даної справи відповідачкою у порядку, визначеному ст. 81 ЦПК України, не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження достовірності розповсюдженої ним інформації щодо позивача. Відповідно до п. п. 24, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 № 1, передбачено, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона булла поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності а також враховуючи те, що інформації, викладена зазначеному інформаційному джерелі відносно позивачки є недостовірною та такою, що порушує її особисті немайнові права, а також враховуючи право позивача на спростування недостовірної інформації щодо себе, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог . Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Стаття 28 Конституції України гарантує кожному право на повагу до його гідності. Спростування поширеної недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності, так як немає компенсаційного та майнового характеру. Спростовується незалежно від вини (абз. 3 ч. 6 ст. 277 ЦК). Так, У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено: «Відповідно до статті 19 Конституції України (254к/96-ВР) правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК ( 435-15 ). Зазначене узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини у рішеннях від 25 травня 2011 року (заява № 33014/05) у справі «Редакція газети «Правовоє дєло» та Штекель проти України». Як викладено у Постанові від 13 березня 2024 року у справі № 712/10999/22, завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі спосіб повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. п. 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Європейський суд з прав людини зауважив, що у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичні особи мають право вимагати спростування відомостей, які не відповідають дійсності та принижують їх честь і гідність, та відшкодування завданої шкоди. Обидва заходи було застосовано у справі заявників. Проте на додаток до них суди зобов`язали другого заявника опублікувати у газеті офіційне вибачення. Суд зазначає, що такий захід безпосередньо не передбачено в національному законодавстві. Як вбачається з відповідної національної судової практики, хоча й пізнішої за події, які розглядаються, встановлення зобов`язання вибачитися у справах про захист честі, гідності та ділової репутації може суперечити конституційній гарантії свободи вираження поглядів. За цих обставин Суд доходить висновку, що зобов`язання судом другого заявника вибачитися не було встановлене законом і, відповідно, у цьому відношенні було порушення статті 10 Конвенції (EDITORIAL BOARD OF PRAVOYE DELO AND SHTEKEL v. UKRAINE, № 33014/05, § 54, 58, 59, ЄСПЛ, від 05 травня 2011 року). Так, позивачка, зокрема, просила зобов`язати [PERSON] спростувати інформацію, розміщену та поширену на ресурсі (груповий чат мікрорайону) « [INFO] », а саме інформацію наступного змісту: [PERSON] отруїла домашню тварину-собаку, належну [PERSON] , шляхом здійснення публікації на ресурсі (груповий чат мікрорайону) « [INFO] », з інформацією про те, що, раніше розміщена [PERSON] інформація стосовно звинувачень [PERSON] у отруєнні собаки - не відповідає дійсності та [PERSON] повинна принести свої публічні та щирі вибачення безпідставно звинуваченій [PERSON] на тому ж ресурсі, не пізніше 15-ти днів з дня набрання рішенням суду законної сили із доказами направлення відповідних відомостей адресату Враховуючи вищевикладені висновки суду, суд враховує, що вимоги позову в частині зобов`язання " [PERSON] принести свої публічні та щирі вибачення безпідставно звинуваченій [PERSON] на тому ж ресурсі, не пізніше 15-ти днів з дня набрання рішенням суду законної сили із доказами направлення відповідних відомостей адресату" - не присікають порушення цивільних прав та/або інтересів й не відновлюють їх, не відповідаюють передбаченому законом способу захисту порушеного права - а отже задоволенню не підлягають. За такого, підставними є вимоги позову про зобов`язання [PERSON] спростувати інформацію, розміщену та поширену на ресурсі (груповий чат мікрорайону) « [INFO] », а саме інформацію наступного змісту: [PERSON] отруїла домашню тварину-собаку, належну [PERSON] , шляхом здійснення публікації на ресурсі (груповий чат мікрорайону) « [INFO] », з інформацією про те, що, раніше розміщена [PERSON] інформація стосовно звинувачень [PERSON] у отруєнні собаки - не відповідає дійсності. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд керується наступним. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом заявленого позову, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] грошовий еквівалент моральної шкоди в розмірі 70 000 грн. При цьому завдану йому моральну шкоду позивач пов`язував із приниженням її честі та гідності через поширення недостовірної, неправдивої та образливої за її змістом й негативної інформації про неї, що викликало розляд здоров`я та душевні страждання через хвилювання. Із урахуванням вищевстановлених обставин щодо поширення відповідачем недостовірної інформації та інформації із образливими висловами, її змісту, способу оприлюднення на невизначене коло осіб у месенджері Телеграм з відкритим загальним доступом серед учасників групи, на думку суду, це завдало моральної шкоди позивачу, яка полягала у приниженні одночасно її честі та гідності . Оскільки поширена відповідачкою інформація містить образливі вирази щодо позивачки, тобто суб`єктивну думку не про об`єкт, а про суб`єкт, висловлювання у брутальній, принизливій формі, що принижує честь, гідність і ділову репутацію особи, на користь останньої підлягає відшкодуванню моральна шкода. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/1/ (провадження № 61-21258св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 728/1144/19 (провадження № 61-10669св20). Також, суд уважає, що стягнення моральної шкоди за поширення відповідачем інформації про позивача у повідомленнях в загальний чат, які містять у своєму тексті образливі та ганебні вислови про [PERSON] в поєднанні також з розповсюдженням її фото , щоб розповсюдити цю інформацію ще більшому колу користувачів, а також за поширення недостовірної інформації, яка принижує честь та гідність позивачки, є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки, що має місце у даному спорі, та який передбачено ст. ст. 23, 276, 280, 1167 ЦК України, й він узгоджується із подібними правовими позиціями, викладеними Верховним Судом у постановах Касаційного цивільного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/18, від 30 вересня 2020 року у справі № 728/1144/19. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Із огляду на вищенаведене, разом із констатацією самого факту поширення недостовірної інформації про позивачку й порушення її права на повагу до честі, гідності та ділової репутації, приймаючи до уваги коороткочасний розлад здоров`я у вигляді гострої реакції на стрес, засади розумності, справедливості й співмірності, характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань від поширення щодо позивача інформації образливого характеру - суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди [PERSON] 5 000 грн., що буде для позивача достатньою і справедливою сатисфакцією, ефективним та дієвим способом захисту порушеного особистого немайнового права цієї сторони. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Ващенко протии України" (Заява№ 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші протиУкраїни, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір за вимоги майнового та немайнового характеру у розмірі 2422 грн, які підлягають стягненню на її корсить з відповідачки - але пропорційно до задволених позовних вимог у розмірі 1450 грн. З цих підстав,

Outcome: partial