Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника адвоката Данищука В.В., звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав по відношенню до його неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 10.06.2006 між нею та відповідачем [PERSON] ,. було укладено шлюб. Під час проживання в шлюбу у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . 22.09.2009 за рішенням Костянтинівського районного суду Донецької області шлюб між ними було розірвано, однак після розірвання шлюбу вони знову поновили шлюбні відносини (без реєстрації шлюбу) і [INFO] у них народився син [PERSON] . Відомості про батька дитини внесені в актовий запис про народження на підставі ст.126 СК України за заявою відповідача, який визнав себе батьком дитини. Після народження сина сімейні відносини між ними було припинено. 17.07.2012 за позовом Костянтинівського міжрайонного прокурора Шиян А.О. в інтересах дітей було подано позовну заяву до відповідача про стягнення аліментів. Позовні вимоги були задоволені частково та стягнуто з відповідача на її користь аліменти у розмірі частини від усіх видів його заробітку, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 11.06.2012 до повноліття дитини. 02.12.2023 дочка [PERSON] змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . 17.05.2025 позивачка своє прізвищ, ім`я по батькові [PERSON] змінила на [PERSON] . Позивачка вказує, що згідно реєстрації її місце проживання [ADDRESS] . Фактичне місце проживання, як ВПО [ADDRESS] . Відповідач жодним чином не піклується про стан здоров`я дітей, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не підтримує жодного зв`язку з дітьми, не спілкується з ними. Крім того нотаріально засвідчив свою заяву відносно дітей та вказав, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав про відношенню до дочки та сина. Враховуючи вищевикладене вважає, що наявні всі підстави для позбавлення його батьківських прав. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримала, просила задовольнити з підстав наведених у заяві. В зв`язку з неявкою відповідача у судові засідання, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтувавши їх обставинами, які викладені в позовній заяві. Просив суд задовольнити позовні вимоги. Крім того, не заперечував щодо заочного розгляду даної справи, та винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З урахуванням наведеного, суд зі згоди позивача та представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280,281 ЦПК України. Представник третьої особи без самостійних вимог - щодо предмету спору Юрковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, як орган опіки та піклування в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутності, вказала, що наданий Висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав підтримують, не заперечують проти задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши наявні в справі докази, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.06.2006 по 22.09.2009. Під час проживання в шлюбу у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Наведене вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.10.2007 (а.с.19). 22.09.2009 за рішенням Костянтинівського районного суду Донецької області шлюб між сторонами було розірвано (а.с.12). Після розірвання шлюбу сторони знову поновили шлюбні відносини (без реєстрації шлюбу). [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Наведене вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.02.2011 (а.с.23). Відомості про батька дитини внесені в актовий запис про народження на підставі ст.126 СК України за заявою відповідача, який визнав себе батьком дитини. Після народження сина сімейні відносини між ними було припинено. Встановлено, що 17.07.2012 за позовом Костянтинівського міжрайонного прокурора Шиян А.О. в інтересах неповнолітніх дітей було подано позовну заяву до відповідача про стягнення аліментів. Позовні вимоги були задоволені частково та стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти у розмірі частини від усіх видів його заробітку, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 11.06.2012 до повноліття дитини. 02.12.2023 [PERSON] змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ". 17.05.2025 позивачка своє прізвищ та ім`я " [PERSON] " змінила на " [PERSON] ". Згідно Витягу про реєстрацію місце проживання позивачки є [ADDRESS] . Фактичне місце проживання, як ВПО [ADDRESS] . Встановлено, що діти сторін [PERSON] та [PERSON] проживають разом із матір`ю [PERSON] , що підтверджується Актом обстеження умов проживання сім`ї (а.с. 25) . Позивач [PERSON] займається вихованням та утриманням своїх дітей. Відповідач [PERSON] жодного разу не відвідував навчальний заклад, де навчаються його син, тільки мати бере активну участь у шкільному житті дитини. Вказане підтверджується довідкою Костянтинінського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №5 Костянтиніської міської ради Донецької області за №01/11-321 від 16.05.2025 (а.с.26). Крім того [PERSON] нотаріально засвідчив свою заяву відносно дітей та вказав, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав про відношенню до дочки та сина (а.с.28) При розгляді даної справи судом встановлено обставини, які свідчать про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з дітьми, брати участь у їх вихованні та остаточно самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, які залишилися проживати з матір`ю. На час розгляду справи матеріальним забезпеченням дітей, їх вихованням і розвитком займається тільки мати, це свідчить безумовно про те, що батько дітей не бажає приймати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини, частин першої та другої статті 171 СК України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Таким чином, дитина, яка може висловити свою думку має право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі. Під час розгляду даної справи судом була вислухана думка дітей. Так, [PERSON] , [INFO] , вказала суду що проживає в с. Добринівці разом із мамою і братом [PERSON] . Свого біологічного батька практично не пам`ятає, оскільки він покинув їх коли їй було практично 5 років. З того часу батька не бачила і з ним не спілкувалася. У зв`язку з його пасивною поведінкою по відношенні до неї змінила своє прізвище і по батькові, оскільки не бажає що щось іх зв`язувало. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні вказав, що свого біолгічного батька незнає, жодного разу з ним небачився і не спілкувався. Вихованням та фінансовим утриманням його займається лише мати. [PERSON] та [PERSON] висловили свою думку, щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до них. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов' язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Відповідно до вимог частини 5 та 6 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з рішенням виконавчого комітету Юрковецької сільської ради №06/106 від 20.06.2025 та висновком виконавчого комітету Кадубовецької сільської ради орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав щодо дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . За таких встановлених обставин винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним своїх батьківських обов`язків, враховуючи права і інтереси дітей, суд дійшов висновку про злісне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та необхідність позбавлення його батьківських прав відносно його неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України). З урахуванням наведеного, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також враховуючи, що відповідач [PERSON] заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надав, суд вважає позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на них ст.150 СК України, відносно неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.2 п.1 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивачі у справах про стягнення аліментів - звільняються від сплати судового збору. За приписами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи наведене, суд вважає, що за вимогу про позбавлення батьківських прав із відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь позивачки в розмірі 1211, 20 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 8, 12, 14, 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 150, 155, 157, 164, 165, 180-184 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції «Про права дитини»,

Outcome: approved