Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі - позивач, банк, АТ «ПУМБ» ) через систему «Електронний суд» звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 1001073901501 від 09.07.2018 в розмірі 68952,74 грн. Позов обґрунтовано\~тим,\~що 09.07.2018\~між АТ\~«ПУМБ» та\~ [PERSON] \~ укладено\~кредитний договір\~№ 1001073901501,\~відповідно до\~умов якого\~банк надав\~позичальнику грошові\~кошти у\~розмірі 49944,96\~грн.Незважаючи на виконання позивачем умов кредитного договору, відповідач свої зобов`язання по кредитному договору перед позивачем не виконала, внаслідок чого у позичальника перед позикодавцем виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 01.04.2024 становить 68952,74 грн. та складається із 28702,65 грн. кредиту, 17075,77 грн. процентів та 23174,32 грн. комісії. Вказує, що банк направив письмову вимогу (повідомлення) відповідачу на адресу місця проживання, яку вона зазначила у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачем не погашена. Оскільки відповідач своїх зобов`язань не виконала,\~тому має непогашену заборгованість перед АТ «ПУМБ» у загальній сумі 48090,98 грн, яку позивач просив стягнути за кредитним договором, а також 2422,40 грн. судового збору. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, яку ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 09.12.2024 представником відповідача Півнем Г.В. через систему «Електронний суд» було\~подано відзив\~на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів. Зокрема, вказує про відсутність факту укладення кредитного договору № 1001073901501 від 09.07.2018 між АТ «ПУМБ» та [PERSON] , оскільки на його думку, договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб за своєю природою є зовсім іншим, ніж кредитний договір. Окрім цього, вказує про відсутність в матеріалах справи належних доказів, а саме, \~що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним та допустим доказом розміру заборгованості, відповідач не\~отримувала\~письмову вимогу\~банку за місцем проживання, а наявний у матеріалах справи список групованих відправлень\~не\~містить підпису відправника, штемпеля поштового відділення про отримання кореспонденції позивачем та інших доказів,\~на\~підставі яких можна перевірити отримання відповідачем письмової\~вимоги. Вважає,\~що банк\~порушив\~вимоги ст.530 ЦК України щодо направлення досудової\~вимоги\~з огляду\~на\~те,\~що\~відповідачка\~не\~отримувала вказаної письмової \~вимоги. Також вказує, що позивачем пропущено загальний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. За таких обставин, просить у позові відмовити. Представник позивача в судове засідання не з`явився, у поданій позовній заяві просить справу розглядати у його відсутності, позов підтримує повністю, з підстав, викладених у позовній заяві та просить його задовольнити. Представник відповідача Півень Г.В. у судовому засіданні просив суд у позові відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. У судовому засіданні 16.10.2025 судом оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення і у зв`язку зі складністю справи його ухвалення та проголошення відкладено, проголошення судового рішення призначено на 15 год. 40 хв. 21.10.2025. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що \~09.07.2018 [PERSON] підписала заяву № 1001073901501 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. У вказаній заяві, [PERSON] просила банк надати їй споживчий кредит на наступних умовах: сума кредиту 49944,96 грн., у тому числі на загальні споживчі цілі 42072 грн., для оплати договору страхування 7572,96 грн., для сплати разової комісії 300 грн, строк 24 місяців, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 2,90% (за графіком платежів, який міститься у заяві 1448 грн щомісяця), розмір процентної ставки 12% річних, разова комісія 0,00% +300 грн., спосіб надання споживчого кредиту на загальні споживчі цілі - банківський переказ. Відповідно до графіку платежів, що міститься у заяві: строк видачі кредиту/дата платежу - до 09 числа кожного календарного місяця, платіжні періоди з 09.07.2018 по 09.07.2020, усього 24 місяців. Сума платежу за розрахунковий період (грн) 3799,48 грн щомісяця та 3799,41 (останній платіж), усього 91187,45 грн. Також передбачено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1448,40 грн щомісяця, усього 34761,60 грн. Також, 09.07.2018 [PERSON] підписала Паспорт споживчого кредиту, зміст якого узгоджується зі змістом вищевказаної заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб До заяви позивач додав також Публічну пропозицію ПАТ\~«ПУМБ»\~на укладання\~договору\~комплексного банківського обслуговування фізичних осіб з додатками. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти в сумі 49944,96 грн., що підтверджується платіжною інструкцією TR№29580096.57586.8810 від 09.07.2018 та випискою/особовим рахунком [PERSON] з 15.11.2018 по 30.04.2024. Згідно з розрахунком заборгованості [PERSON] перед АТ «ПУМБ» за кредитним договором № 1001073901501 від 09.07.2018, станом на 01.07.2024 (включно) заборгованість відповідача перед позивачем становить 68952,74 грн., з яких: 28706,65 грн - заборгованість за кредитом, 17075,77 грн - заборгованість за процентами, 23174,32 грн - заборгованість за комісією. Часткове погашення відповідачем [PERSON] кредитної заборгованості, в тому числі і сплачених нею щомісячних процентів та комісії, підтверджується випискою по рахунку за період з 09.07.2018 по 01.17.2024 . Так, заперечуючи проти позову представник відповідача вказує про відсутність факту, укладення кредитного договору № 1001073901501 від 09.07.2018 між АТ «ПУМБ» та [PERSON] , оскільки на його думку, договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб за своєю природою є зовсім іншим, ніж кредитний договір. Однак,\~суд відхиляє\~такі доводи представника\~відповідача з наступних мотивів. Відповідно до частин 1, 2\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою\~статті 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «ПУМБ»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, 09.07.2018 між АТ «ПУМБ» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1001073901501 у виді заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. У Заяві на приєднання до Договору вказано, що клієнт підписанням цієї заяви підтверджує, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі за текстом - ДКБО), яка розміщена на сайті ПАТ «ПУМБ» pumb.uа, в повному обсязі з урахуванням умов наданих усіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін) і погоджується з тим, що може обрати будь-які передбачені ДКБО послуги в тому, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у Банку), а при обранні послуги з укладенням договору страхування, підписання заяви підтверджує свою згоду на укладення договору страхування на зазначених умовах. З вказаної заяви вбачається, що вона підписана представником банку та відповідачем, а відтак, за своєю суттю є кредитним договором, укладеним між ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] . Підписанням такої\~заяви\~відповідач підтвердила своє вільне волевиявлення на укладення\~кредитних\~договорів, розмір кредиту та розмір процентної ставки. Доказів на підтвердження наявності у позичальника на момент підписання\~заяв\~заперечень щодо умов кредитування, матеріали справи не містять. Тоді як належність виконання зобов`язання є предметом доказування і у справі\~про стягнення заборгованості,\~доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до\~стягнення,\~має саме відповідач, а не позивач. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформульованій у постанові від 08.06.2022 по справі №913/618/21. Окрім цього, встановлено, що договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала його умови. Суд звертає увагу на те, що кредитний договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним. Фактична незгода з будь-якими умовами договору на момент розгляду справи у суді не змінює факту погодження їх умов під час укладення. АТ «ПУМБ» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало [PERSON] кредит в сумі 49944,96 грн., що підтверджується платіжною інструкцією TR№29580096.57586.8810 від 09.07.2018 та випискою/особовим рахунком [PERSON] з 09.07.2018 по 01.07.2024, що є первинними банківськими документами, оскільки виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача, зокрема баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту). З огляду на викладене, кредитний договір № 1001073901501 від 09.07.2018 укладений у спосіб, визначений чинним законодавством та матеріалами справи безспірно стверджується дійсність грошової вимоги АТ «ПУМБ» по стягненню заборгованості за кредитним договором. Доводи представника відповідача про відсутність в матеріалах справи належних доказів, а саме, \~що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним та допустим доказом розміру заборгованості, судом до уваги не приймаються з огляду на наступне. \~ \~ \~ \~Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до\~статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого\~постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц. У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого\~Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75\~зазначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо розміру отриманого та погашеного тіла кредиту за кредитним договором. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19). Як вбачається з виписки/особовим рахунком та розрахунку заборгованості [PERSON] за весь період сплачено: 21242,31 грн\~тіла кредиту; 3468,58 грн.\~процентів за користування кредитом та 11587,20 грн\~комісії. Таким чином, оскільки станом на дату повернення кредиту у [PERSON] наявна заборгованість за тілом кредиту у розмірі 28702,65 грн., вказана сума підлягає стягненню з неї на користь АТ «ПУМБ». Крім того, будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідачем по справі суду надано не було, власного контррозрахунку не надано. Як встановлено\~судом\~і підтверджено матеріалами справи, на момент звернення позивача до\~суду\~та розгляду справи по суті, відповідачка, в порушення вимог ст. 1054 ЦК України, грошові кошти\~за кредитним договором не\~повернула. Разом з тим представник відповідача стверджував,\~що\~15 лютого 2021 року приватним\~нотаріусом\~Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. вчинено\~виконавчий напис\~№6119, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь АТ «Перший український міжнародний банк» загальну суму заборгованості в розмірі 85508,64 грн. за кредитним договором №1001073901501 від 09.07.2018, укладеного між ПАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є АТ «Перший український міжнародний банк», за період з 23.12.2019 по 22.12.2020. 15.02.2021 АТ «ПУМБ» скористався своїм правом на погашення та дострокове погашення кредитної\~заборгованості,\~звернувшись до\~нотаріуса за\~вчиненням\~виконавчого напису. Однак,\~рішенням\~ Ковельського міськрайонного\~суду\~Волинської області від 19 січня 2024 року у справі №159/6808/23\~визнано\~ таким ,\~що не підлягає виконанню виконавчий напис №6119 від 15.02.2021, вчинений приватним\~нотаріусом\~Київського міського нотаріального округу Харою Н.С., про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь АТ «Перший український міжнародний банк» загальною сумою 85508,64 гривень. \~ \~ \~ \~Суд зазначає, що визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не свідчить про відсутність зобов`язань позивача перед кредитором, це рішення лише підтверджує незаконність позасудового способу стягнення заборгованості. Водночас, кредитор не позбавлений права звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Щодо доводів представника відповідача про недотримання банком обов`язку\~досудового врегулювання спору,\~суд зазначає наступне. За положеннями ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики,\~що\~залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього Кодексу. Укладений між сторонами кредитний договір\~не\~містять умови, відповідно до якої\~банк\~має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині, а тому, згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися відповідно до\~вимог\~цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі №\~638/13683/15-ц\~виснувала,\~що\~звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту\~не\~замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом,\~не\~виконавши\~вимоги\~частини 10 статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року),\~не\~дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який\~не\~має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року у справі № 1-2/2002 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про\~досудове врегулювання\~спорів) вказано,\~що\~можливість використання суб`єктами правовідносин\~досудового врегулювання\~спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин,\~що не\~суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах\~досудових\~процедур,\~однак\~їх використання є правом, а\~не\~обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Конституційний Суд України виснував,\~що\~право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи)\~на\~звернення до суду за вирішенням\~спору не\~може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором\~досудового врегулювання спору\~за волевиявленням суб`єктів правовідносин\~не\~є обмеженням юрисдикції судів і права\~на\~судовий захист. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України "Про споживче кредитування" №1734-VIII, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні Відповідно до ч.4\~ст.16 Закону України "Про споживче кредитування" у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше\~на\~один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом\~на\~придбання житла - щонайменше\~на\~три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще\~не\~настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких\~не\~настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом\~на\~придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку\~вимогу.\~Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит,\~вимога\~кредитодавця втрачає чинність. Отже вказаною нормою встановлений обов`язковий досудовий порядок \~врегулювання\~питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту\~не\~замінює визначений Законом України "Про споживче кредитування"\~порядок. За відсутності\~факту належного\~направлення кредитором\~вимоги\~позичальнику\~про усунення\~порушень кредитного\~договору,\~суд може\~стягнути лише\~прострочену суму\~боргу,\~а платежі, за якими строк сплати ще\~не\~настав, ні. Умовами договору\~не\~перебачено встановлення обов`язку повідомлення кредитодавця про намір дострокового повернення споживчого кредиту з оформленням відповідного документа. Із матеріалів справи вбачається,\~що\~позивачем на адресу відповідача, було направлено письмову вимогу\~(повідомлення) вих.№ КНО-44.2.2/382 від 02.07.2024 з вимогою погасити заборгованість за кредитним договором в сумі 68952,74 грн. не пізніше 30 календарних днів з дня отримання цього повідомлення, що підтверджується копією даної письмової вимоги та списком згуртованих відправлень (рекомендованих листів). Доказів отримання\~відповідачем\~письмової\~вимоги\~за місцем\~її\~реєстрації матеріали справи\~не\~містять. Відсутні в справі і погоджені і підписані сторонами умови кредитного Договору за яким факт направлення такої\~вимоги\~мав би вважатись належним повідомленням боржника тощо. Тобто наявні докази намагання виконання\~позивачем вимог\~ч.4 ст. 16 Закону України "Про споживче кредитування", якою врегульовано порядок дострокового погашення кредиту. Заперечуючи проти стягнення заборгованості за кредитним договором представник відповідача у відзиві на позов посилався\~на\~те,\~що\~ [PERSON] не\~отримувала\~письмову вимогу\~банку за місцем проживання, а наявний у матеріалах справи список групованих відправлень\~не\~містить підпису відправника, штемпеля поштового відділення кореспонденції позивачем та інших доказів,\~на\~підставі яких можна перевірити виконання\~позивачем\~вищевказаних\~вимог\~законадавства України та отримання відповідача письмової\~вимоги. Доводи представника відповідача про те,\~що банк\~порушив\~вимоги ст.530 ЦК України щодо направлення досудової\~вимоги\~з огляду\~на\~те,\~що\~відповідачка\~не\~отримувала \~вимоги\~є неприйнятними, оскільки при укладенні договору сторони визначили строк дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права\~та\~виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. В даному випадку, банком встановлено відповідачу строк виконання кредитування до 09.07.2020, який станом дотепер вже сплив. У позовній заяві АТ «ПУМБ» просило, крім тіла кредиту стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами та заборгованість за комісією. Згідно зі\~статтею 536 ЦК України\~за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~врегульовано правовідносини щодо сплати процентів саме за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. А саме - протягом строку кредитування, визначеному в кредитному договорі. Це відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 23.05.2018 по справі № 910/1238/17. Із змісту заяви № 1001073901501 від 09.07.2018 вбачається, що банком надано [PERSON] споживчий кредит строком 24 місяців з 09.07.2018 по 09.07.2020 зі сплатою процентів у розмірі 12% річних. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Тобто, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18, пункти 53,53) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). При цьому, очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до\~статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до\~статті 1048 ЦК України\~поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Відповідна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16. Таким чином, в частині вимог про стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, після спливу строку кредитування, слід зазначити, що банк як кредитор позбавлений права нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, після спливу строку кредитування, що відповідає вище наведеному правовому висновку. Отже, підстав для стягнення відсотків, що нараховані банком за період з 01.08.2020 по 01.07.2024, немає, а заявлені позовні вимоги за зазначений період задоволенню не підлягають, оскільки такі нарахування здійснені банком поза межами строку кредитування. Відтак, розмір відсотків за користування кредитом у межах строку дії договору (з 09.07.2018 по 09.07.2020) складає 9437,70 грн. У свою чергу відповідачем на погашення відсотків сплачено 3468,59 грн. Отже, з відповідача на користь банку підлягає стягнення заборгованість за відсотками у сумі 5969,11 грн. У той же час, позовні вимоги про стягнення\~комісіїдо задоволення не підлягають з огляду на таке. Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. За загальним правилом, передбаченим\~статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою\~статті 215 ЦК України\~визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до пункту 4 частини першої\~статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою\~статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»\~до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже,\~Закон України «Про споживче кредитування»\~передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті\~1\~та частини другої статті\~8 Закону України «Про споживче кредитування»\~Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49\~затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог\~Закону України «Про споживче кредитування»\~та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування»\~розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»\~після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою\~статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»\~умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»\~щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Окрім того, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 06.11.2023 по справі №204/224/21 виклала висновок щодо застосування норми права, а саме якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). Судом встановлено, що у п.4 заяви № 1001073901501 від 09.07.2018 зазначено, що розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості\~2,90%, а в графіку платежів - 1448,40 грн. щомісяця. Суд звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, також АТ «ПУМБ» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісіями за кредитним договором, задоволенню не підлягають. За наведених обставин, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «ПУМБ» не повернуті, беручи до уваги безпідставність нарахування позивачем заборгованості зі сплати процентів поза погодженим строком кредитування та нікчемність умови договору про сплату щомісячної комісії загальний розмір заборгованості відповідача за кредитними договорами, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 23084 грн 56 коп., виходячи із розрахунку: 28702,65 грн (заборгованість по тілу кредиту) + 5969,11 грн (заборгованість по процентах)\~ 11587,20 грн. (кошти, внесені відповідачем в рахунок сплати комісії) = 23084,56 грн. Доводи представника відповідача про те, що позивачем пропущено загальний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, судом не приймаються до уваги з огляду на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнено Прикінцеві положення ЦК України пунктом 12 такого змісту «під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Якщо строк позовної давності закінчувався після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, продовжилися на строк дії такого карантину. Зазначене застосування положень Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21, а також постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 343/2389/22, від 17 січня 2024 року у справі № 130/1596/22. Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022 №2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19, яким передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Оскільки з 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно з яким в Україні запроваджено з 12.03.2020 загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан і, відповідно, станом на 30.09.2024 (дата подання позовної заяви) діяв на усій території України, то посилання відповідача на те, що строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом для споживача закінчився 09.03.2019 року є помилковим, тому наслідки спливу строку позовної давності до правовідносин сторін не застосовуються. Кредитний договір укладено між сторонами 09.07.2018 на строк 24 місяці, останній платіж по договору здійснений 09.07.2020, що відображено в розрахунку заборгованості та виписках по рахунку. Із матеріалів справи вбачається, що із цим позовом позивач звернувся до суду 30.09.2024. Оскільки станом на 30.09.2024 позовна давність щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану). Отже, доводи представника відповідача про те, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення із даним позовом до суду, не знайшли свого підтвердження. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. У частині першій\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, виходячи з пропорційності задоволених вимог, в сумі 391,58 гривень: 23084,56 грн. х 100 % : 68952,74 грн. х 2422,40 грн. = 810,99 грн.

Outcome: partial