Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~ У травні 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовними вимогами до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди в якому просить: стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги позивачка мотивує тим, що 09 вересня 2024 року у відношенні [PERSON] (далі - Позивач) старшим інспектором ЮП ВП Ізмаїльського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області капітаном поліції Богдановим В.В. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 171018 від 09.09.2024 року, згідно якого встановлено (нібито) факт ухилення від батьківських обов`язків гр. [PERSON] щодо виховання сина [PERSON] , [INFO] , який 12.08.2024 приблизно о 19.00 год. (начебто) у [ADDRESS] вдарив палкою по спині малолітню [PERSON] [INFO] , чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП. Вказаний протокол було направлено для розгляду до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.10.2024 року у справі № 946/7567/24, яке набрало законної сили 05.11.2024 року, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч. 1 ст.184 Кодексу України про адміністративні правопорушенні закрито за відсутністю у діях [PERSON] складу адміністротивного правопорушення. За фактом незаконного складання у відношенні Позивачки вищевказаного протоколу про адміністративне правопорушення Позивачка через свого представника 26.11.2024 звернулася до Ізмаїльського РВП ГУ НП в Одеській області із заявою з проханням притягнути винних у порушенні її прав осіб до встановленої законом відповідальності. У відповідь на вказане звернення Ізмаїльський РВП ГУ НП в Одеській області листом від 10.12.2024 № 65/9-С-1171/С-1183 повідомив, що для повного, об`єктивного та своєчасного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейськими дисциплінарною проступку за вказаними у зверненні представника Позивача фактами вирішується питання про призначення службового розслідування та створення дисциплінарної комісії. У відповідь на адвокатський запит представника Позивачки від 07.05.2025 про надання інформації щодо результатів службового розслідування та про надання копії висновку службового розслідування Ізмаїльський РВП ГУ НП в Одеській області листом від 09.05.2025 № 21526-2025 повідомив, що поліцейського, який склав вищезазначений протокол про адміністративне правопорушення, визнано винним у скоєні дисциплінарного проступку, однак у зв`язку з діючим дисциплінарним стягненням та з огляду на положення частини 13 статті 19 Дисциплінарного статуту Національне поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VІІІ, було обмежено раніше застосованим дисциплінарним стягненням. Цим же листом Ізмаїльський РВП ГУ НП в Одеській області повідомив, що надання копії висновку службового розслідування суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист персональних даних», у зв`язку наявними в ньому відомостями щодо персональних даних інших осіб. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. \~ \~ \~ \~Шкода, завдана фізичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Підставою для відшкодування моральної шкоди є протиправні дій працівників поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення у відношенні Позивачаки, внаслідок чого їй були завдані душевні страждання, у цьому випадку застосовуються визначені статтями 1173, 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, його посадовою або службовою особою, та положення статті 1167 ЦК України Як вбачається з вищевказаного листа Ізмаїльського РВП ГУ НП в Одеській області від 09.05.2025 № 21526-2025, поліцейського, який склав вищезазначений протокол про адміністративне правопорушення у відношенні Позивача, визнано винним у скоєні дисциплінарного проступку, з чого вбачається протиправність дій працівника поліції. Неправомірними діями щодо складання у відношенні Позивачки посадовою особою Ізмаїльського РВП ГУ НП в Одеській області протоколу про адміністративне правопорушення завдано Позивачці моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях з приводу порушення її прав, порушенні душевної рівноваги та спокою, до зміни звичного укладу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для поновлення своїх прав. Так, згідно складеного протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 171018 від 09.09.2024 Позивачку було безпідставно звинувачено в ухиленні від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання її неповнолітнього сина [PERSON] , що абсолютно не відповідає дійсності, і таким чином викликало у Позивача душевний дискомфорт та спричинило сильні переживання і моральні страждання з приводу таких неправомірних дій. Позивач є внутрішньо переміщеною особою, перебувала в окупації в м. Херсон, що негативно вплинуло на її психоемоційний стан, тому додатковий негативний вплив на душевний стан Позивача внаслідок незаконних дій з боку посадової особи Ізмаїльського РВП ГУ НП в Одеській області викликали у Позивача сильні душевні страждання. Для захисту від неправдивого звинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення Позивач була вимушена захищатися, а саме - шукати адвоката для представництва своїх інтересів, приймати участь у судовому засіданні, що призвело до зміни звичного укладу життя Позивача. Оцінити перенесені Позивачем моральні страждання важко, але сумою, яка б могла хоча б частково компенсувати їх для неї вважає 50 000 гривень. Ухвалою судді від 27.05.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з викликом сторін.(а.с.40) 10.06.2025 року відповідач ГУНП в Одеській області надав відзив на позовну заяву (а.с.48-33) в якому вказав, що не погоджується з позовною заявою [PERSON] , вважає її необґрунтованою та такою, що не відповідає нормам матеріального і процесуального права. 17.06.2025 року від представника позивачки адвоката Мезінова О.Г. надійшла відповідь на відзив. (а.с. 126-132) 23.06.2025 року до суду надійшла від відповідача ГУНП в Одеській області заперечення (на відповідь на відзив). (а.с. 135-138) 23.06.2025 року від представника позивачки адвоката Мезінова О.Г. надійшли додаткові пояснення. (а.с. 150-152) Ухвалою судді від 26.09.2025 року залучено до участі у справі, у якості співвідповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області. (а.с. 199-200) 21.10.2025 року до суду від відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву. (а.с. 203-216) Позивач [PERSON] та її представник адвокат Мезінов О.Г. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі, із наведених підстав. Представник Головного управління Національної поліції в Одеській області Дмитрієнко К.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі. В судовому засіданні проти позову заперечувала, вважає його необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам матеріального і процесуального права. Обставини викладені у позові, жодним чином не обґрунтовують позовні вимоги, а лише містять суб`єктивні міркування самої позивачки щодо певних обставин, що мали місце. До того ж такі міркування не містять жодних посилань на докази, що б в свою чергу підтверджували доводи позивача, щодо наявності права на відшкодування моральної шкоди. Так, визначенні документи, які [PERSON] подає, зазначивши як докази, лише підтверджують певні факти, щодо подій, котрі мали місце 09.09.2024 року, що зокрема не є предметом даного спору. Також позивачкою надано тільки загальну інформацію щодо предмету спору, що визначається відшкодуванням моральної шкоди у зв`язку із складанням, відносно неї, протоколу про вчинення адміністративного правопорушення. Зокрема, відносно громадянки [PERSON] поліцейський склав протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог закону, але не приймав рішення про накладення адміністративного стягнення. Сам факт складання протоколу, навіть якщо провадження згодом закрито, не свідчить про протиправність дій поліцейських чи про будь-яку шкоду особі. Натомість саме під час розгляду адміністративної справи суд перевіряє, чи відповідають дії поліцейських вимогам закону та чи має місце склад правопорушення. Закон «Про Національну поліцію» визначає, що поліцейські виконують превентивні та оперативні завдання, проте не уповноважені на проведення суду чи досудового слідства, поліцейський при складанні протоколу виконує обмежену функцію збору доказів, але не має обов`язку чи права самостійно оцінювати всі обставини правопорушення. Оцінка повноти зібраних даних та остаточна кваліфікація правопорушення належить суду. Тому, якщо протокол відповідає встановленим формальним вимогам та складений уповноваженою особою, сам по собі факт його складення (а відтак і подальше закриття справи судом) не може бути підставою для висновку про неправомірність дій поліцейського. Важливо також, що накладення на працівника поліції дисциплінарного стягнення не означає визнання його дій незаконними у цивільно-правовому розумінні. Дисциплінарне стягнення має індивідуальний виховний характер: відповідно до Статуту Національної поліції воно застосовується для підтримання дисципліни та виправлення порушника. Стосовно моральної шкоди , позивачкою не доведено належних та допустимих доказів та не подано їх до суду щодо заподіяння моральної шкоди саме у вказаному розмірі. Між тим визначена до стягнення сума моральної шкоди є недоведеною. В якості обґрунтування спричиненої моральної шкоди позивач зазначив, що переніс «душевний дискомфорт», проте жодного доказу не надав, докази звернення до лікарні/лікаря, психолога, психотерапевта, також не наявні. Такий причинний зв`язок не може вважатись доведеним. Доказів які б об`єктивно вказували на неправомірні дії, як безпосередню та головну причину моральної шкоди не визначено, та й жодного доказу щоб доводив спричинення позивачу моральної шкоди до суду не надано. [PERSON] не надала до суду будь-яких доказів щодо вжиття зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, тощо, обмежившись наведенням витягів із законодавчих актів та констатації не підтвердження жодними фактичними обставинами фразами щодо стану позивача при порушення її права. З огляду на викладене, вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Отже, враховуючи наведене просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви повністю, як необґрунтованої та недоведеної. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Але, згідно відзиву на позовну заяву позов не визнає, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 09.09.2024 року у відношенні [PERSON] було складено Протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №171018 від 09.09.2024 року за ч. 1 ст. 184 КУпАП України. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.10.2024 року у справі № 946/7567/24, яке набрало законної сили 05.11.2024 року, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч. 1 ст.184 Кодексу України про адміністративні правопорушенні закрито за відсутністю у діях [PERSON] складу правопорушення.(а.с.27-28) Постанова набрала законної сили 05.11.2024 року. Крім того,\~в листі\~від 09.05.2025\~№ 21526-2025 Ізмаїльського РВП ГУ НП в Одеській області повідомлено, що поліцейського, який склав протокол ВАД № 171018 від 09.09.2024 про адміністративне правопорушення, визнано винним у скоєні дисциплінарного проступку, однак у зв`язку з діючим дисциплінарним стягненням та з огляду на положення частини 13 статті 19 Дисциплінарного статуту Національне поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VІІІ, було обмежено раніше застосованим дисциплінарним стягненням. (а.с.36) Також відповідно до постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.09.2024 року саме [PERSON] притягнуто до відповідальності за ст.173 КпАП України за здійснення хуліганських дій відносно малолітнього [PERSON] . Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги про стягнення моральної шкоди тим, що неправомірними діями представників відповідача, які полягають у незаконному притягненні до адміністративної відповідальності, їй була завдана моральна шкода, яка полягає у завданні стресу, порушенні звичайного ритму життя, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відносно неї. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про національну поліцію» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги. Згідно із ч. 3 ст. 19 цього Закону держава, відповідно до закону, відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі. Цивільно-правову відповідальність можна поділити на договірну та позадоговірну (деліктну). Позадоговірна відповідальність наступає за відсутності договірних відносин між учасниками. Відповідно до статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 цього Кодексу). Оскільки підставою для відшкодування шкоди позивачці є встановлене преюдиційним судовим рішенням незаконне складання протоколу про адміністративне правопорушення, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України. Таким чином, шкода, завдана позивачу незаконним рішенням службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову чи службову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 25.06.2018, провадження № 61-496св18, від 11.07.2018, провадження № 61-14157св18, від 25.07.2018, провадження № 61-2986св18, що у встановленому законом порядку не спростовується відповідачами. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Позивачці завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення свідчить про те, що позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Такий правовий висновок викладений у постанові від 06.12.2023р. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 370/463/21 провадження №61-10515св23. У судовому засіданні встановлено, що діями працівника поліції позивачці завдано моральної шкоди, оскільки закриття провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення з вказаних підстав свідчить про те, що складання протоколу про адміністративне правопорушення 09.09.2024 відносно позивачки було незаконним. Беручи до уваги, що провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП закрито, суд доходить висновку, що незаконне складання протоколу про адміністративне правопорушення призвело до завдання позивачці моральної шкоди, яка виразилася у моральних (душевних) стражданнях, що полягають у пережитих відчуттях несправедливості, недовіри до правоохоронних органів через вимушені дії щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення, а тому наявні правові підстави для відшкодування її завданої моральної шкоди відповідно до вимог статей 23, 1174 ЦК України. При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами... можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачці моральної шкоди, яка полягає у понесених нею моральних (душевних) страждань є, зокрема, доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане складанням протоколу про адміністративне правопорушення, витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод. У даній справі підставою для відшкодування моральної шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення. З огляду на викладене, зважаючи на доведеність незаконності складання протоколу про адміністративне правопорушення, а також доведеність факту наявності моральної шкоди, що завдана їй провадженням у справі про адміністративне правопорушення, яка полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих стосунків, враховуючи середню тривалість провадження у справі про адміністративне правопорушення, вимоги розумності та справедливості, відшкодуванню підлягає на користь позивачки моральна шкода в розмірі 5\~000,00 гривень, яка буде належною та достатньою для її покриття, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Твердження представника відповідача, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження факту душевних страждань, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт складання протоколу про притягнення особи до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, вчинення якого не було доведено є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди, враховуючи, що йому доводилося докладати додаткових зусиль та витрачати час для доведеності своєї невинуватості. Отже, з вказаного вбачається, що у зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивачки виникло право на відшкодування моральної шкоди, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Щодо визначення відповідачем, співвідповідачем Державної казначейської служби України суд вважає необхідним зазначити таке. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У постанові Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 265/6121/18 зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних відносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів з державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. За змістом ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом. Згідно Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (ст.1); яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (п.3 ст. 4). Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, а кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а інші учасники про понесені судові витрати не заявили, то судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial