Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

24.06.2024 до Перечинського районного суду Закарпатської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів. В обґрунтування заявлених позовних вимог\~\~ [PERSON] зазначає про те, що 17.10.2020 року між нею, [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Тур`є-Полянської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис № 08, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 17 жовтня 2020 року. Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно 20 червня 2025 року Перечинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ). Позивачка зазначає,\~що причиною\~звернення з\~даним позовом\~слугувало те,\~що сторони\~мають різні\~характери,\~погляди на\~сімейне життя\~та вирішення\~складних життєвих\~ситуацій,\~що призводило\~до частих\~непорозумінь та\~сварок,\~почастішали прояви\~негативних емоцій,\~зростання напруги\~в стосунках\~та почуття\~їх незадоволеності\~шлюбом,\~що поступово\~призвело до\~того,\~що вони\~втратили одне\~до одного\~почуття любові,\~довіри та\~поваги. Все це впливає не тільки на психологічний стан як подружжя, але і на психологічний стан їх малолітнього сина, спричиняє їм всім душевні страждання. Також вказує, що протягом останнього року їх подружні відносини остаточно зіпсувалися, вони перестали розуміти та цікавити одне одного та сприймати як подружжя, стали чужими людьми. У відповідача зникли бажання й здатність до узгоджених із нею дій на благо сім?ї. На даний час відповідач повернувся до батьківського дому за адресою: [ADDRESS] та майже рік вони не проживають разом та не ведуть спільне господарство. Всі її наміри зберегти сім?ю та налагодити відносини з відповідачем не дали позитивного результату. Позивачка [PERSON] вважає, що їх шлюб існує лише формально та подальше збереження їх сім?ї та примирення з відповідачем є неможливим. Також позивачка вказує, що їх малолітній син [PERSON] зареєстрований та проживає разом з нею за її фактичним місцем проживання, де для нього створені всі належні умови для життя, розвитку, виховання і навчання, та син знаходиться на її моєму повному утриманні та самостійному вихованні, що відповідач не заперечує, а тому позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 01.07.2025 позов [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 304/1465/25 та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням з відміткою «вручено особисто» від 15.07.2025 року, однак про причини неявки суду не повідомлено. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, що підтверджується , що підтверджується рекомендованим повідомленням з відміткою «вручено особисто» від 15.07.2025 року, однак про причини неявки суду не повідомлено, відзив на позовну заяву відповідачем [PERSON] не подано, заперечень відповідача на заявлені [PERSON] позовні вимоги, на адресу суду не подано. Відповідачу [PERSON] в ухвалі суду від 01.07.2025 року було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвала суду про відкриття провадження у справі з цивільним позовом і долученими до нього матеріалами надіслана відповідачу [PERSON] за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Та як вбачається з поштового рекомендованого повідомлення, відповідачем отримано вищевказані документи особисто 03.07.2025 року. Згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Станом на час розгляду справи 27.10.2025 року відповідачем [PERSON] відзив на позовну заяву не подано, заперечень на заявлені [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, до суду не надійшло. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про розгляд даної справи, та у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, тому суд, згідно ч.5\~ст.279 ЦПК України, розглядає цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами. Відповідно до приписів ст.281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутністю учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Всебічно та повно дослідивши матеріали цивільної справи 304/1465/25, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.13,43,\~81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень\~ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що сторони по справі\~- [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований 17 жовтня 2020 року виконавчим комітетом Тур`є-Полянської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, за актовим записом № 08, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , оригінал якого є в матеріалах даної справи (а.с.11). Після державної реєстрації шлюбу дошлюбне прізвище позивачки « [PERSON] » було змінено на прізвище « [PERSON] ». Від спільного подружнього життя сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , у свідоцтві про народження якого батьком записаний - [PERSON] , відповідач у справі, а в графі «мати» - [PERSON] (позивачка) та копія вказаного свідоцтва серії [NUMBER] від 20.06.2025 року є в матеріалах справи (а.с.12). Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивачка звертається до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ч.2 ст.104, ч.3 ст.105, ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України\~(далі\~СК України). Частинами 3,4\~ст.56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі\~ст.24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно\~ст.111 СК України\~суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до\~статті 112 СК України\~суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. Згідно п.10\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу обґрунтовані та підлягають задоволенню та суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено та відповідачем в ході розгляду справи в суді не доведено. Крім того, оскільки позивачка [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених [PERSON] позовних вимог про розірвання шлюбу, відсутність відзиву (заперечень проти позову) відповідача [PERSON] , суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони тривалий час не підтримують, мешкають окремо один від одного, та формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивачки та порушує її особисті інтереси, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересах їх малолітньої дитини. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] в частині розірвання шлюбу. Що стосується залишення малолітньої дитини сторін [PERSON] після розірвання шлюбу на проживання при матері, суд зазначає наступне. Порядок визнання місця проживання фізичної особи передбачений\~ст.29 ЦК України. Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 зазначено, що під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. За загальним правилом, за відсутністю спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Проте, судом під час розгляду даної справи не вирішується питання про визначення місця проживання малолітньої дитини. Таким чином, оскільки в ході розгляду справи не встановлено наявності спору між подружжям щодо визначення місця проживання їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , останній знаходиться на проживанні з матір`ю [PERSON] , відтак суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу малолітню дитину слід залишити проживати разом з позивачкою. Одночасно суд звертає увагу на те, що залишення малолітнього сина подружжя проживати разом із матір`ю не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому їх місце проживання. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 (провадження № 61-5775св22). Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, суд приходить до наступних висновків. Малолітній син сторін - [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.13), проте фактично мешкає разом з позивачкою [PERSON] \~за адресою: [ADDRESS] та вказані обставини відповідачем [PERSON] не оспорені. Відповідно до\~ст.180 Сімейного кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно положень\~ст.181 СК України\~способами виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі Згідно ч.4\~ст.181 Сімейного кодексу України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу батька (матері) та/чи в твердій грошовій сумі. Відповідно\~ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2\~ст.182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч.3\~ст.70 Закону України від 21.04.1999 року "Про виконавче провадження"\~стягнення не повинне перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згідно\~ст.183 СК України\~частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", пункт 15 передбачає, що відповідно до\~ст.180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями\~ 198,\~199\~цього\~Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. За відсутності домовленості між батьками домовленості про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно вимог ч.2\~ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень\~статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до приписів ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8\~ст.7 СК України\~при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Стягнення аліментів на одну дитину в розмірі однієї четвертої частини заробітку (доходу) платника аліментів прямо визначений ч.5\~ст.183 СК України\~та не є надмірним з точки зору звичайних, необхідних потреб малолітньої дитини та забезпечення рівня її життя, достатнього для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. При визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, суд прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів, у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Приймаючи до уваги обставини справи, те, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати дитині сприятливі умови для проживання та розвитку, розмір встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину певного віку, обставини, визначені ст.ст.182,184 СК України, також те, що малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачкою [PERSON] та знаходиться на її утриманні, та враховуючи ті обставини, що на теперішній час будь-якої домовленості щодо порядку утримання малолітнього сина [PERSON] сторони не дійшли, угоди про матеріальне забезпечення дитини між сторонами не досягнуто, внаслідок чого позивачка опинилася у скрутному матеріальному становищі та самостійно матеріально утримувати сина та забезпечувати йому належний матеріальний рівень для гідного розвитку та існування, позивачка самостійно не в змозі, тому суд вважає за необхідне заявлені [PERSON] позовні вимоги про стягнення аліментів задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, почавши стягнення з 24 червня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1\~ст.430 ЦПК України, суд визнає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу на один місяць. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог. Таким чином, відповідно до положень ч.6 ст.141\~ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, а саме: з відповідача [PERSON] підлягають стягненню в дохід держави судовий збір за пред`явлення до суду позову майнового характеру, розмір якого становить 1211,20 грн., оскільки позивачка [PERSON] звільнена від сплати судового збору за даною категорією справ, на підставі п.3 ч.1\~ст.5 Закону України "Про судовий збір". Крім того, на підставі п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача\~\~ [PERSON] \~на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати в сумі 1211 грн. 20 коп., з оплати судового збору за подачу позовної заяви про розірвання шлюбу, що підтверджується квитанцією до платіжною інструкції №0.0.4427747617.1 від 24.06.2025 року, оригінал якої є в матеріалах справи (а.с.14). Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved