Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

23 червня 2025 року до Дніпровського районного суду міста Запоріжжя через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» - Кеню Дениса Васильовича до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 89001,19 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04.06.2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено кредитний договір №22031000514829. Відповідно до умов кредитного договору, що складається з публічної частини договору, яким є Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро», розміщений на офіційному веб-сайті Банку: https://creditdnepr.com.ua/ та індивідуальної частини, Банк зобов`язується надати Клієнту грошові кошти (далі\~Кредит) у тимчасове платне користування, а Клієнт зобов`язується повернути наданий Кредит, сплатити плату за Кредит (проценти та комісії), а також належним чином виконати інші зобов`язання у порядку, встановленому Договором. Кредит надається у формі кредитної лінії шляхом здійснення операцій (зняття коштів з Рахунку, платежі з Рахунку тощо) за рахунок ліміту кредитної лінії за поточним рахунком Клієнта, що відкритий в Банку. Операції використання ліміту кредитної лінії можуть здійснюватися з використанням електронного платіжного\~засобу. 28.03.2024 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Цикл Фінанс» було укладено договір факторингу №28/03/24, за яким ТОВ «Цикл Фінанс» набуло право нового кредитора до відповідача за кредитним договором. Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав свого зобов`язання, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість у розмірі 89001,19 гривень. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 89001,19 гривень, а також понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 гривень та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 5000,00 гривень. 30.06.2025 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 28.07.2025 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Красулі Н.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач вважає, що вимога про стягнення заборгованості по комісії у розмірі 41300,19 гривень є неправомірною, оскільки умова кредитного договору щодо встановлення щомісячної плати (комісії) за обслуговування кредиту є несправедливою та нікчемною в силу закону. Відповідно до частини першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналіз виписок по особових рахунках, наданих позивачем, свідчить, що так звана «комісія» стягувалася щомісячно під виглядом «нарахованої комісійної винагороди» або «плати за обслуговування кредиту». Такі платежі не є платою за надання будь-якої реальної, окремої та самостійної послуги для споживача, а є платою за дії, які банк здійснює на власну користь у процесі виконання своїх обов`язків за кредитним договором (ведення рахунку, облік заборгованості тощо). Встановлення такої комісії є прихованою формою збільшення вартості кредиту, що не було прозоро відображено у реальній річній процентній ставці, як того вимагає Закон України «Про споживче кредитування». Частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Таким чином, умова кредитного договору № 22031000514829 від 04.06.2021 року в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту є нікчемною з моменту укладення договору і не потребує визнання її недійсною в судовому порядку. Суд має застосувати наслідки нікчемності цієї умови, проігнорувавши її при визначенні обсягу зобов`язань Відповідача. Окремої уваги заслуговує той факт, що нарахована комісія є непропорційно великою, складаючи 41 300,19 грн, що становить майже 87% від суми залишку основного боргу (47 700,28 грн). Це свідчить про створення істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Оскільки умова договору про сплату комісії є нікчемною, всі суми, сплачені Відповідачем протягом дії договору, були неправомірно зараховані первісним кредитором у першу чергу на погашення цієї незаконної комісії, замість того, щоб спрямовуватися на погашення процентів та основної суми боргу. Виписки з рахунків підтверджують таку практику: наприклад, платіж у розмірі 9 999,88 грн від 29.08.2022 року був спрямований на «Погашення простроченої комісії». Таке неправомірне зарахування коштів призвело до штучного завищення основного боргу та як наслідок, до невірного розрахунку всієї суми заборгованості, представленої позивачем. Відповідачем наданий суду контррозрахунок заборгованості, в якому всі здійснені платежі зараховані у відповідності до черговості, встановленої чинним законодавством, а саме: в першу чергу на погашення процентів за користування кредитом, а в другу - на погашення основної суми боргу. Контррозрахунок базується на даних про платежі з виписок по рахунках та враховує нікчемність комісії. Загальна сума платежів, здійснених відповідачем, складає 31115,00 гривень. Після перерахунку залишок основного боргу становить 15870,47 гривень, а не 47700,28 гривень, як стверджує позивач. Крім того, позивач у розрахунку зазначає кінцеву дату погашення кредиту - 27.09.2023 року. Відповідно до усталеної судової практики, зокрема висновків Верховного Суду, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Після цієї дати на суму заборгованості можуть нараховуватися лише 3% річних та інфляційні втрати на підставі статті 625 Цивільного кодексу України. Розрахунок позивача, складений станом на 27.03.2024 року, не враховує цієї обставини, що також свідчить про його некоректність. Також слід зазначити, що значна частина періоду прострочення припадає на час дії воєнного стану в Україні. Відповідно до Закону України № 2120-ІХ від 15.03.2022 року, на час дії воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем у разі прострочення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, зокрема від сплати неустойки (штрафу, пені) та інших платежів. Нарахована комісія, особливо в частині, що стосується обслуговування простроченої заборгованості, за своєю суттю є платежем, що стягується у зв`язку з простроченням, а отже, її нарахування у період дії воєнного стану є неправомірним. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ТОВ «Цикл Фінанс» є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в заявленому розмірі. Розрахунок заборгованості є невірним, оскільки базується на нікчемній умові договору та неправомірному зарахуванні коштів. В судове засідання\~представник ТОВ «Цикл Фінанс» -\~Кеню Д.В. не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, в позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Красуля Н.В. в судове засідання не з`явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача та його представника, за наяваними матеріалами справи, в заджоволенны позову просила відмовити. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~ Кодексу\~ розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно дост. 9 Конституції Україниє частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимогст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з положеннямист. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частин першої, другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~ 626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Судом встановлено, що 04.06.2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено кредитний договір №22031000514829. Відповідно до п. 1.1 вказаного кредитного договору банк зобов`язується надати клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування, а клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити плату за кредит (проценти та комісії), а також належним чином виконати інші зобов`язання у порядку, встановленому Договором. Згідно п. 1.2 кредитного договору кредит надається на наступних умовах: сума кредиту 50000,00 гривень, строк кредитування 60 місяців, кінцева дата повернення кредиту 04.06.2026 року, цільове призначення: на споживчі потреби; процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується на строкову заборгованість за кредитом 0,001% річних; на прострочену заборгованість за кредитом 56,0% річних; щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості: з 04.06.2021 по 03.10.2022 - 5,4% від суми кредиту, 04.04.2025 по 04.06.2026 - 2% від суми кредиту. Кредит надається шляхом зарахування суми кредиту на поточний рахунок клієнта [NUMBER] , відкритий в АТ «Банк Кредит Дніпро» (п. 1.4 договору). Відповідно до виписки по особистому рахунку відповідача за період з 04.06.2021 по 31.10.2024, вбачається, що він користувався кредитними коштами як це передбачено умовами кредитного договору, однак свої зобов`язання не виконував в повному обсязі та вчасно не повертав кредитні кошти. Отже, АТ «Банк Кредит Дніпро» виконав всі передбаченні умови кредитного договору, а саме: ознайомив відповідача з умовами кредитного договору, надав кредитні кошти в зазначеному розмірі. 28.03.2024 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Цикл Фінанс» укладено договір факторингу № 28/03/24 відповідно до якого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (права вимоги) до Боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості) відповідно до реєстру боржників згідно додатку 1 (п.1.1). Права вимоги переходять до фактора з моменту набрання чинності даним Договором та підписання акту приймання-передачі прав вимоги (додаток 3), після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. (п. 6.2.2). Згідно акту приймання-передачі прав вимоги за вказаним договором факторингу, клієнт передав, а фактор прийняв права грошових вимог станом на дату підписання сторонами договору згідно з реєстром боржників та Додатком №2, №3 до цього Акту на загальну суму 179875655,13 гривень. Відповідно до платіжної інструкції №6041 від 28.03.2024 року, ТОВ «Цикл Фінанс» сплатило АТ «Банк Кредит Дніпро» 10200233,00 гривень за договором факторингу №28/03/24 від 28.03.2024 року. Згідно з наданим позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №22031000514829 від 04.06.2021 року, [PERSON] має заборгованість у розмірі 89001,15 гривень, з яких: 47700,28 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 0,72 гривні - заборгованість за відсотками; 41300,19 гривень -\~заборгованість по комісії. Щодо відступлення права вимоги, суд виходить з такого. Відповідно до ч.ч. 1, 3\~ст. 512 ЦК України\~передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України\~передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1ст. 1077 ЦК Україниза договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Визначення факторингу міститься устатті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Статтею 1078 ЦК Українивстановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно доглави 73 ЦК Україниправова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатися відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені устатті 6 Закону № 2664-III. Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012 тощо. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту набуття ТОВ «Цикл Фінанс» права вимоги до відповідачки за кредитним договором позивач надав копії: договору факторингу, витягу з реєстру боржників, акту прийому-передачі Реєстру Боржників та платіжної інструкції. Враховуючи наведене, ТОВ «Цикл Фінанс» набуло від АТ «Банк Кредит Дніпро» права вимоги, в тому числі за кредитним договором від 04.06.2021 року №220310005124829. Щодо стягнення заборгованості\~за кредитом, суд зазначає наступне. У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України\~вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У розумінні ст.526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На підтвердження виконання умов надання кредиту відповідачу, позивач надав суду виписки по особовому рахунку відповідачки за період з 04.06.2021 року по 31.10.2024 року. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення [PERSON] отриманих коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування. Враховуючи, що фактично отримані та використані [PERSON] кошти в добровільному порядку не повернуті, суд переконаний, що ТОВ «Цикл Фінанс» вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Щодо стягнення заборгованості за нарахованими відсотками суд зазначає. Згідно\~ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Суд звертає увагу, що з розрахунку заборгованості вбачається розрахування усієї суми заборгованості з урахуванням також нарахованих відсотків в розмірі 0,72 гривень, що передбачені п. 1.2. кредитного договору №220310005124829 від 04.06.2021 року. Згідно ст. 629\~ЦПК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно\~ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З урахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги, що [PERSON] не виконав належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором, в обумовлені договором строки, суд дійшов до переконання про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «Цикл Фінанс», в тому числі процентів за користування кредитом. Щодо стягнення заборгованості по комісії суд виходить з такого. Тлумачення частини першоїстатті 203 ЦК України\~свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених встатті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)). У частині першійстатті 627 ЦК Українивизначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогокодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першоїстатті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 11 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»). Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Так, відповідно до п. 4 ч. 1\~ст.1 Закону України «Про споживче кредитування»\~загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Згідно з ч. 2\~ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже,\~Закон України «Про споживче кредитування»\~передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст.\~1\~та ч. 2 ст.\~8 Закону України «Про споживче кредитування»\~Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року № 49\~затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж\~постановою\~визнано такою, що втратила чинність,постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог\~Закону України «Про споживче кредитування»\~та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування»\~розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини 1\~ст.11 Закону України «Про споживче кредитування»). Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (ч.5\~ст.12 Закону України «Про споживче кредитування»). У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»(10.06.2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Тобто,\~Закон України\~«Про споживче\~кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другоюстатті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в розділі 2 «Порядок погашення заборгованості за договором» кредитного договору (колонка 8 графіка). Розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування складає за період з 04.06.2021 по 27.03.2024 73000,00 гривень, з яких: погашення комісії 16299,93 гривень, Винос комісії на просрочку 56700,07 гривень, погашення просрочених комісій 15399,88 гривень. При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина другастатті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Нікчемний правочин (частина другастатті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.02.2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)). Судом встановлено, що умовами кредитного договору №22031000533093 від 15.09.2021 року передбачено сплату позичальником щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості: з 04.06.2021 по 03.10.2022 - 5,4% від суми кредиту, 04.04.2025 по 04.06.2026 - 2% від суми кредиту. Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена пунктом 1.2 кредитного договору. При цьому, в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1\~ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3\~ст. 89 ЦПК України). На підставі наведеного, суд дійшов до висновку, що ТОВ «Цикл Фінанс» не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин 1, 2 ст.11, ч. 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». З урахуванням викладеного, позовна вимога про стягнення комісії в розмірі 41300,19 гривень є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. З наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписок по особовому рахунку встановлено, що відповідачем за період користування кредитними коштами було сплачено комісію за обслуговування кредиту у сумі 16299,93 гривень (погашення комісії) та у сумі 15399,88 гривень (погашення просрочених комісій). З огляду на те, що положення п.1.2 кредитного договору та графіку погашення кредиту, щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених кредитним договором є нікчемними, то необхідно застосувати його наслідки та здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором. З огляду на вищевказане, сплачену відповідачем комісію у сумі 31699,81 гривень необхідно вирахувати з суми основної заборгованості за тілом кредиту, а відтак, розмір боргу в цій частині підлягає зменшенню до 16000,47 гривень (47700,28 31699,81). Таким чином, розмір заборгованості [PERSON] перед ТОВ «Цикл Фінанс» складає 16001,19 гривень, з яких: 16000,47 гривень -\~заборгованість за тілом кредиту; 0,72 гривень -\~заборгованість за відсотками. Позивач у розрахунку зазначає кінцеву дату погашення кредиту - 27.09.2023 року. Відповідно до Закону України № 2120-ІХ від 15.03.2022 року, на час дії воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем у разі прострочення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, зокрема від сплати неустойки (штрафу, пені) та інших платежів. Нарахована комісія, особливо в частині, що стосується обслуговування простроченої заборгованості, за своєю суттю є платежем, що стягується у зв`язку з простроченням, а отже, її нарахування у період дії воєнного стану є неправомірним. Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правову допомогу суд виходить з такого. Згідно із п.1 ч.3\~ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137\~ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3). Частиною 4\~ст. 137 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданихпослуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданняпослуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконанихробіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача подано копії: договору №43453613 про надання правової допомоги від 02.01.2025 року, укладеного між ТОВ «Цикл Фінанс» та адвокатом Кеню Д.В.; додаткової угоди №22031000514829 від 02.01.2025 року до вказаного договору; акту №22031000514829 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 03.06.2025 року у загальному розмірі 5000,00 гривень; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС №10682/10, видане року рішенням Ради адвокатів Київської області від 22.07.2022 року №112. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAlliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України`зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18)та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Оцінюючи надані докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, суд вважає доведеним понесення витрат позивачем в сумі 5000,00 гривень та з урахуванням часткового задоволення позовних вимог приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 899,00 гривень. У відповідності до ч.1 ст.141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, пропорційно до задоволених вимог, в сумі 435,55 гривень.

Outcome: partial