Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

У липні 2024 року позивач Національний банк України, в особі представника Булгакова С.В., звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що [PERSON] перед звільненням працювала у Національному банку України на посаді старшого менеджера відділу адміністрування відряджень та супроводу заходів управління організаційного забезпечення Департаменту забезпечення діяльності Національного банку. Наказом Національного банку України від 05.03.2024 № 427-к відповідач звільнена з роботи 12.03.2024 за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України. Під час роботи у Національному банку Відповідач отримувала відпустки, передбачені законодавством України та постановами Правління Національного банку України від 15.04.2016№ 265, від 05.12.2019 № 905-рш та від 08.12.2023 № 436-рш. Зауважує, що відповідач відповідач не відробила 23 календарних дні відпустки. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь Національного банку України за 23 невідпрацьовані дні використаної нею відпустки за період з 01.10.2022 до 30.09.2023 кошти у розмірі 29567,53 грн; стягнути з [PERSON] на користь Національного банку України суму сплаченого судового збору в розмірі 3028,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2024 відкрито провадження у справі за позовом Національного банку України до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Враховуючи, що належним чином повідомлена відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши представника позивача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] перед звільненням працювала у Національному банку України на посаді старшого менеджера відділу адміністрування відряджень та супроводу заходів управління організаційного забезпечення Департаменту забезпечення діяльності Національного банку. Наказом Національного банку України від 05.03.2024 № 427-к відповідач звільнена з роботи 12.03.2024 за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України. Під час роботи у Національному банку відповідач отримувала відпустки, передбачені законодавством України та постановами Правління Національного банку України від 15.04.2016№ 265, від 05.12.2019 № 905-рш та від 08.12.2023 № 436-рш. Перелік відпусток, наданих відповідачу, та їх тривалість підтверджуються додатком до листа Департаменту персоналу від 20.05.2024 № В/17-0014/60133. Відповідно до статті 79 КЗпП України щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. 01.10.2022 у відповідача розпочався новий робочий рік. За заявами відповідача в рахунок робочого року з 01.10.2022 до 30.09.2023 їй були надані такі щорічні відпустки: 01.11.2022 - 04.11.2022 відповідно до наказу № 365-К від 01.11.2022; 07.11.2022 - 11.11.2022 відповідно до наказу № 369-К від 07.11.2022; 14.11.2022 - 14.11.2022 відповідно до наказу № 374-К від 11.11.2022; 21.11.2022 - 04.12.2022 відповідно до наказу №380-К від 01.11.2022; щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці (ненормований робочий день) 15.11.2022 - 18.11.2022 відповідно до наказу № 374-К від 11.11.2022. Згідно зі статтею 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються: 1) час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; 2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову; 3) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому надавалося матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, за винятком відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; 4) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 Закону України «Про відпустки», за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку; 5) час навчання з відривом від виробництва тривалістю менше 10 місяців за денною формою навчання у закладах професійної (професійно-технічної) освіти; 6) час навчання новим професіям (спеціальностям) осіб, звільнених у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, у тому числі з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників; 6-1) час, коли працівник, стосовно якого згідно із Законом України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, фактично не працював у зв`язку з позбавленням особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата; 7) інші періоди роботи, передбачені законодавством. З 05.12.2022 і до 04.03.2023 відповідач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. А з 05.03.2023 і до звільнення 12.03.2024 відповідач була відсутня на роботі з нез`ясованих причин. Зазначені обставини підтверджуються табелями обліку робочого часу. Тобто, до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, у робочому році з 01.10.2022 до 30.09.2023 відповідачу підлягає зарахуванню період з 01.10.2022 до 04.12.2022 тривалістю 65 календарних днів. Розрахунок днів відпрацьованої відпустки у робочому році з 01.10.2022 до 30.09.2023: щорічної основної: 65*(24 /365) = 4,27; щорічної додаткової 65*(4 /365) = 0,71. Разом: 4,27+0,71 = 4,98, що заокруглюється до 5. Тобто, за робочий період з 01.10.2022 до 30.09.2023 відповідач набула право на 5 календарних днів щорічних відпусток, а отримала - 28 календарних днів щорічних відпусток. Таким чином, відповідач не відробила 23 календарних дні відпустки. Середньоденна заробітна плата відповідача при розрахунку відпусток згідно розпоряджень Національного банку України від 01.11.2022 № 365-К, від 07.11.2022 № 369-К, від 11.11.2022 № 374-К, від 21.11.2022 № 380-К складала 1596,95 грн. За 28 календарних днів відпусток позивач виплатив відповідачу 28 х 1596,95 = 44714,60 грн, яких були утримані податок на доходи фізичних осіб та військовий збір. Утриманню з відповідача підлягає 23 х 1596,95 = 36729,85 грн, що за виключенням вже утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору у розмірі 6611,37 + 550,95 = 7162,32 становить: 36729,85 - 7162,32 = 29567,53 грн, що, зокрема підтверджується Довідкою-розрахунком про розмір заборгованості відповідача станом на дату звільнення 12.03.2024. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) роботодавця при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Наказом голови Національного банку України від 05.03.2024 № 427-к передбачено відрахування із заробітної плати Відповідача за 20 календарних днів щорічної основної відпустки та 3 календарних дні щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці (ненормований робочий день), що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року від 01.10.2022 до 30.09.2023. Як зазначено позивачем, у зв`язку з тим, що останній рік перед звільненням відповідач була відсутня на роботі з нез`ясованих причин, позивач при розрахунку під час звільнення не мав можливості відрахувати із заробітної плати відповідача зазначені кошти. Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозицією добровільно погасити заборгованість із заробітної плати. Відповідач із розміром заборгованості погодилася та навіть підписала угоду про погашення заборгованості. Слід звернути увагу на те, що зазначена «угода» по суті є заявою працівника, а не договором, не містить усіх істотних умов договору, зокрема, реквізитів сторін, та не підписана уповноваженим керівником Національного банку, а лише погоджена начальником відділу оплати праці та розрахунків з підзвітними особами управління обліку та розрахунків Департаменту бухгалтерського обліку. Незважаючи на подану «заяву - угоду» відповідач до цього часу жодних коштів на погашення заборгованості із сплачених відпускних в рахунок невідпрацьованої частини робочого року не сплатила, докази на спростування зазначеного до суду не надала. Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 у справі № 332/1433/17 зазначив, що «системне тлумачення положень статей 127, 233 КЗпП України, статті 22 Закону України «Про відпустки» дає підстави зазначити, що роботодавець може звернутися із вимогами про стягнення коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки до суду протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум» та «дійшов до висновку, що оскільки відповідач звільнилася з роботи до закінчення робочого року, за який вона одержала відпустку повної тривалості, а під час звільнення відрахування із суми заробітної плати, нарахованої під час остаточного розрахунку, за наказом (розпорядженням) підприємства не проведено у зв`язку з недостатністю коштів, то позивач має право стягнути відповідну суму у судовому порядку». Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов Національного банку України до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником, - підлягає задоволенню. Крім того, при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 3028,00 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача .

Outcome: approved