Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

Позивач через систему «Електронний суд» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 12.10.2020 № 1137375 у розмірі 8521,00 грн. Позовні вимоги обґрунтували тим, що 28.04.2021 між ТОВ "Лінеура Україна" та ТОВ "ФК "Сіті Фінанс Груп" укладено договір факторингу №1-28/04/2021, відповідно до умов якого ТОВ "Лінеура Україна" відступило ТОВ "ФК "Сіті Фінанс Груп" за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників,у тому числі право вимоги за кредитним договором № 1137375 від 12.10.2020, укладеним з [PERSON] . У подальшому, 28.04.2021, ТОВ "ФК "Сіті Фінанс Груп", як новий кредитор, відповідно до умов договору про відступлення права вимоги №1-28/04/2021, укладеного з ТОВ «ФК «АЙКОНС», відступило право вимоги за кредитним договором №1137375 від 12.10.2020 новому кредитору - позивачу ТОВ «ФК «Айконс», у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до відповідача. 12.10.2020 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1137375 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір, відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. На виконання умов вказаного договору первісний кредитор перерахував на картковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 2600,00 грн. Строк кредиту - 30 днів. Однак відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання: кредитні кошти не повернув, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка станом на 21.03.2025 складає 8521,00 грн, з яких: 2600,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 1482,00 грн - заборгованість за комісіями і відсотками, 4439,00 грн - прострочена заборгованість за процентами. З метою захисту своїх майнових прав позивач звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 04.08.2025 відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судові засідання 15.09.2025 та 21.10.2025 сторони та/або їх представники не з`явились, про дату, час і місце їх проведення повідомлялись належним чином. У позовній заяві сторона позивача зазначила, що просить розглядати справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує просить задовольнити. Також від прелставника позивача через систему «Електронний суд» 12.09.2025 неадійшла зава про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, відповідно до якої представник позивача Просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну допомогу у розмірі 10500,00 грн. Копію ухвали про відкриття провадження надіслано на останню відому адресу проживання відповідача ( [ADDRESS] ). Згідно з довідкою АТ «Укрпошта» поштове відправлення разом з рекомендованим повідомленням двічі повернулось на адресу суду, в останнє - з відміткою від 23.09.2025 «адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним повідомленням відповідача про розгляд справи. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон ЕліментаріяСандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Диспозиція частини восьмої статті 178 ЦПК України визначає, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України проводить розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без фіксування судового процесу звукозаписувальною технікою. Вивчивши матеріали справи, позицію сторін, оцінивши у сукупності надані суду докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, 12.10.2020 між [PERSON] , та ТОВ «Ленуар Україна» укладений договір № 1137375 про надання коштів на умовах фінансового кредиту. Відповідно до розділу 10 цього Договору, вказаний договір підписаний [PERSON] електронним підписом 12.10.2020 о 13:58:55 годині. Власне електронний підпис відсутній. Згідно з наданою позивачем довідкою про ідентифікацією, акцепт договору № 1137375 від 12.10.2020 здійснювався позичальником в інформаційно-телекомунікаційній системі за допомогою одноразового ідентифікатора А936, який був надісланий йому на номер телефону [NUMBER] . Відповідно до п. 1.2 кредитного договору, ТОВ "Лінеура Україна" зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту складає 2600,00 грн. Згідно з пунктами 1.3 - 1.4. цього Договору, строк кредиту - 30 днів, дата повернення кредиту вказується у Графіку платежів, що є Додатком № 1 до Договору. Тип процентної ставки - фіксована, та залежить від фактичного виконання клієнтом умов Договру та становить: знижена процентна ставка - 1,90 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного у п. 1.3 цього договору. Стандартна процентна ставка - 1,90% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, яка застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного у п. 1.3 цього договору, якщо клієнт не виконав умов зазначених у пп. 1.4.1 Договору для застосування зниженої процентної ставки. Згідно з п. 2.1. кредит надається Товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку клієнта, зазначену клієнтом в особистому кабінеті, що має наступні реквізити № [NUMBER] . На підтвердження виконання Товариством п. 2.1 Кредитного договору, позивачем надано інформаційну довідку, відповідно до якої 12.10.2020 о 14:00:11 годині ТОВ "Універсальні платіжні рішення" здійснило зарахування коштів у розмірі 2600,00 грн на картковий рахунок, маска картки № [NUMBER] , номер транзакції в системі іРау.ua - 69058947, призначення платежу: зачислення 2600,00 грн на картку [NUMBER] . У подальшому, 28.04.2021, між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу №1-28/04/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс Груп» за плату належні йому права вимоги до боржників, що вказані в реєстрі боржників, у тому числі за кредитним договором № 1137375 від 12.10.2020, укладеним з [PERSON] , що підтверджується договором факторингу №1-28/04/2021 від 28.04.2021 року та платіжною інструкцією від 28.04.2021 року №37. 28.04.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс Груп» та ТОВ «ФК «Айконс» укладено договір відступлення права вимоги №1-28/04/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс Груп» відступило ТОВ «ФК «Айконс» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників, у тому числі за кредитним договором № 1137375 від 12.10.2020, укладеним з [PERSON] . На підтвердження виконання умов договору про відступлення права вимоги від 28.04.2021 позивачем до позовної заяви долучено платіжне доручення № 3 від 28.04.2021. Відповідно до витягу з реєстру боржників до Договору відступлення прав вимоги № 01-28/04/2021 від 28.04.2021, ТОВ "ФК "Айконс" набуло права грошової вимоги за договором 1137375 від 12.10.2020, укладеним з [PERSON] , у розмірі 8521,00 грн, яка складається із залишку по тілу кредиту в розмірі 2600,00 грн; залишку по відсотках в розмірі 1482,00 грн; прострочених відсотках у розмірі 4439,00 грн. Вказана кількість прострочених днів - 166. Суд, дослідивши та оцінивши у сукупності надані докази, надавши оцінку обґрунтованості заявлених позовних вимог, дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні визначені Законом України «Про електронну комерцію», який встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Відповідно до статті 3 цього Закону електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до статті 12 указаного Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, тобто до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. У разі ж якщо стороною договір фактично не підписано, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Отже, за змістом вказаної норми ч.1 ст.1082 ЦК України новий кредитор має довести, що заявлена ним до боржника грошова вимога підлягає виконанню, тобто є дійсною, а тому покликання на презумпцію правомірності правочину, передбачену ст.204 ЦК України - у даному випадку є безпідставним. До подібних висновків дійшов КЦС ВС у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц. При укладенні договору факторингу покупець права вимоги, діючи розумно з точки зору стороннього спостерігача має отримати від первинного кредитора належні та допустимі докази дійсності грошової вимоги, до яких належать первинні банківські документи про перерахування первинним кредитором своїх грошових коштів на рахунок позичальника. Позивач у даному випадку є сингулярним правонаступником первинного кредитора, тому має доводити дійсність висунутих проти позичальника грошових вимог. Той факт, що договір факторингу є дійсний і ніким не оспорений, не звільняє нового кредитора внаслідок свого правонаступництва прав та обов`язків первинного кредитора доводити перерахування кредитором своїх грошових коштів позичальнику. Тому на позивача покладається процесуальний обов`язок довести дійсність вимог первинного кредитора, а при доведеності цих обставин - на відповідача покладається процесуальний обов`язок їх спростувати. Іншій підхід до розподілу тягаря доказування, в межах концепції негативного доказу не відповідає принципу змагальності ст. 12 ЦПК України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №291/1352/20. За матеріалами справи Договір № 1137375 про надання коштів на фінансового кредиту від 12.10.2020 підписаний ТОВ «Лінеура Україна» в особі директора Пшеничного А.І. з однієї сторони та від імені [PERSON] з іншої сторони. Договір № 1137375 є електронним і від імені [PERSON] , як то зазначено у розділі 10 цього Договору, підписаний 12.10.2020 от 13:58:55 електронним підписом. Водночас сам одноразовий ідентифікатор, на який посилається сторона позивача у довідці про ідентифікацію - А936, у договорі не зазначений. Аналогічним чином підписаний Додаток № 1 до цього Договору «Графік платежів». У той же час у справі відсутні допустимі та достовірні доказів часу та способу генерування одноразового ідентифікатора, його направлення [PERSON] на підтвердження пропозиції щодо укладення договору у формі електронного правочину, або його отримання та використання саме [PERSON] в інформаційно-телекомунікаційній системі (ІТС) при підписанні електронного договору одноразовим ідентифікатором від його імені, як це передбачено у нормі ст. 12 Закону. Про необхідність таких доказів про укладення договорів кредиту в електронній формі зазначено у постанові КЦС ВС від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799св 19). Окрім цього, позивачем на підтвердження факту виконання первісним кредитором умов договору щодо перерахування грошових коштів саме відповідачу надана інформаційна довідка від 21.05.2025 № 2643_250521092901, сформована через сервіс онлайн платежів. Суд наголошує, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України "Про платіжні послуги", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України. Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку. Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин. У силу положень ч.2 ст.41, ст.49 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом: 1) надання ініціатором платіжної інструкції надавачу платіжних послуг, в якому відкрито його рахунок; 2) надання надавачем платіжних послуг з ініціювання платіжної операції платіжної інструкції платника надавачу платіжних послуг з обслуговування рахунку платника на підставі наданої платником цьому надавачу платіжних послуг з ініціювання платіжної операції згоди на ініціювання такої платіжної операції; 3) надання платником платіжної інструкції та готівкових коштів для виконання платіжної операції, у тому числі за допомогою платіжного пристрою; 4) використання користувачем платіжного інструменту для виконання платіжної операції; 5) надання платником, що є власником електронних грошей, платіжної інструкції, у тому числі шляхом використання платіжного інструменту, емітенту електронних грошей щодо виконання платіжної операції з використанням електронних грошей; 6) надання користувачем платіжної інструкції відповідному учаснику платіжної системи, у тому числі шляхом використання певного платіжного інструменту, в порядку, визначеному правилами цієї платіжної системи. Платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі. Платіжна операція з використанням електронних грошей вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача. Позивачем у підтвердження заявлених вимог про стягнення заборгованості за Договором про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 12.10.2020 № 1137375 не надано доказів, передбачених ст.ст.41, 49 Закону України «Про платіжні послуги», ст.13 Закону України «Про електронну комерцію», які підтверджують зарахування коштів на рахунок відповідача, а також те, що такий переказ є завершеним. Як вже зазначалось, позивачем на підтвердження виконання обов`язку кредитора щодо переказу кредитних коштів відповідачу надана інформаційна довідка (лист) від 21.05.2025 № 2643_250521092901, сформована через сервіс онлайн платежів, у якій міститься інформація, що ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» повідомило первісного кредитора ТОВ «Лінеура Україна» про те, що на підставі укладеного між ними договору на переказ коштів ФК-19/03-21 від 2019-03-12, «успішно перераховані кошти на платіжну картку клієнта: 12-10-2020 14:00:11 на суму 2600,00 грн, маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - 69058947, призначення платежу: Зачисление 2600 грн на карту [NUMBER] .». При цьому суд зауважує, що у вказаній інформаційній довідці (листі) про перерахування суми кредиту, не вказаний повний номер банківської картки, окрім скороченого номеру банківської кратки (маски картки), номеру транзакції, не вказується отримувача та/або власника карти, номер договору, у зв`язку з виконанням якого здійснюється перерахування цих коштів, що унеможливлює встановити належність банківської картки саме відповідачу. Інших доказів про відкриття рахунку та емітування цієї картки на ім`я [PERSON] , позивачем не надано. Надана позивачем виписка з особового рахунку клієнта складена представником позивача, та не належить до категорії первинних документів, передбачених як ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію», так і ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Отже достеменно, не спираючись на припущення, за відсутності належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, не можливо встановити перерахування коштів первісним кредиторам на картковий рахунок саме відповідача, та як наслідок підтвердити виконання первісним кредитором умов договору від 12.10.2020, укладеного з [PERSON] . Таким чином, матеріали справи не містять належних доказів, підтверджуючих виконання первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» умов договору № 1137375 від 12.10.2020 щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу. Крім того, матеріали справи не містять даних, підтверджуючих належність електронного платіжного засобу, реквізити якого неповно зазначені як у тексті Договору, так і в інформаційній довідці, саме [PERSON] . З урахуванням викладеного, суд виснував, що оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що саме [PERSON] будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання ним одноразового ідентифікатора, який зазначений лише у довідці про ідентифікацію та відсутній у кредитному договорі, у справі відсутні докази реєстрації [PERSON] в інформаційно-телекомунікаційній системі первинного кредитора, а також матеріали справи не містять доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів саме відповідачу, тому у справі позивача ТОВ «ФК «АЙКОНС». Про те, що саме такі обставини входять до предмету доказування у справах, в яких розглядаються правові наслідки договорів кредиту, укладених у електронній формі зазначено у правових висновках, які були висловлені у постановах КЦС ВС від 16 грудня 2020 у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799св 19), від 29 травня 2024 року у справі № 545/1750/21 (провадження № 61-1177св24). Суд наголошує, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20 засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про стягнення як основного боргу за кредитним договором, так і похідних від нього відсотків, та порушення відповідачем прав позивача, які б підлягали судовому захисту. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Outcome: dismissed