Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь несплачену суму боргу за договором позики у розмірі 15 000 дол. США. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09 квітня 2018 року він дав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 15 000 дол. США, що підтверджується написаною останнім власноручно розпискою від 09 квітня 2018 року. Згідно з умовами договору позики відповідач повинен був повернути борг до 31 грудня 2018 року, однак взяті на себе зобов`язання він не виконав, на момент звернення до суду з цим позовом грошові кошти не повернув, чим порушив умови договорів. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив позов задовольнити, при цьому, просив поновити строк позовної давності, посилаючись на те, що відповідач повинен був повернути йому кошти до 31 грудня 2018 року, тому він мав право звернутися до суду з позовом до 30 грудня 2021 року, проте звернувся з позовом лише 29 червня 2023 року. Разом з тим, з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України діяв карантин у зв`язку із запобіганням розповсюдженню коронавірусної хвороби. У відповідності до законодавства, під час дії карантину строки, визначені статтею 257 ЦК України були продовжені на строк дії такого карантину, а трирічний строк звернення до суду з цим позовом сплив в період дії карантину, тому строк звернення до суду позивачем не пропущений. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження. 30 травня 2024 року ухвалою суду задоволено клопотання відповідача про призначення судової комплексної технічно-почеркознавчої експертизи у цій справі та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. 13 серпня 2024 року ухвалою суду відновлено провадження у зв`язку з наявністю клопотання експерта про надання порівняльних зразків документів від 30 липня 2024 року № КСЕ-19-24/49835. 18 вересня 2024 року вказане клопотання було отримано представником відповідача. 11 листопада 2024 року до суду надійшло повідомлення експертної установи про неможливість проведення судової експертизи, призначеної у цивільній справі № 760/14699/23 у зв`язку з невиконанням клопотання експерта. 26 листопада 2024 року представник відповідача у судовому засіданні судовому засіданні просила призначити експертизу за наявними матеріалами в справі, додатково надавши заяву [PERSON] про видачу, обмін або повернення посвідчення від 12 жовтня 2021 року, в якій містяться порівняльні зразки підпису відповідача, та зазначила, що надати визначену експертом кількість документів з порівняльними зразками підпису відповідача не вбачається можливим, оскільки вони відсутні. Ухвалою суду від 26 листопада 2024 року клопотання сторони відповідача задоволено. Призначено у справі судову комплексну технічно-почеркознавчу експертизу, та на час проведення експертизи зупинено провадження у справі. 26 травня 2025 року до суду надійшло повідомлення експерта від 14 травня 2025 року № КСЕ-19-25/19046 про неможливість проведення експертизи у зв`язку з несплатою відповідачем вартості експертизи. У зв`язку з викладеним, 05 червня 2025 року ухвалою суду відновлено провадження. 06 серпня 2025 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові, також зазначила, що відповідачем не було спростовано належними та допустимими доказами викладених позивачем обставин, та не підтверджено виконання взятих на себе зобов`язань за договорами позики. Крім того, зауважила, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, оскільки під час дії карантину строки, визначені статтею 257 ЦК України були продовжені на строк дії такого карантину, а трирічний строк звернення до суду з цим позовом сплив 30 грудня 2021 року, тобто в період дії карантину. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачем не надано достовірних, належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, викладених у позові. Зокрема, на підтвердження позовних вимог позивачем надано лише розписку, проте, невідомо хто писав цю розписку. Факт написання розписки саме відповідачем не доведено. Таким чином, подання лише розписки без встановлення/доведення ким вона написана не може бути належним доказом факту наявності договору позики, факту передачі коштів або факту неналежного виконання зобов`язання відповідачем. Крім того, просив застосувати наслідки спливу позовної давності, зазначаючи, що позовна заява судом була отримана 03 липня 2023 року, тобто після спливу позовної давності. При цьому, 30 грудня 2021 року позивачем до відповідача вже було подано позов до Солом`янського районного суду міста Києва (справа № 760/34812/21) зі схожими вимогами, однак позивач не наводить жодної поважної причини з якої він у цей же період часу не звернувся з цим позовом до відповідача, та які саме обставини перешкоджали йому аж до липня 2023 року подати позов. Заявляючи клопотання про поновлення строку позовної давності, позивач посилається на постанову КМУ від 12 березня 2020 року, якою в Україні був оголошений карантин для запобігання поширенню коронавірусної хвороби, одна до клопотання не долучив жодного доказу на підтвердження неможливості подання позову в цей період. Зокрема, наведені позивачем обставини не були перешкодою для його звернення з позовом в межах законодавчо встановленого строку, їх наявність не перешкоджала вчасному пред`явленню позовної заяви. Так, позивач та його представник зареєстровані та проживають у м. Києві, Укрпошта та суди працювали безперебійно, тому вони не були позбавлені можливості направити позову до суду засобами поштового зв`язку або через електронний кабінет. Відповідач у судовому засідання підтримав позицію представника та зазначив, що взяв у борг у позивача 11 000 дол. США та 4 000 дол. США, які частково повернув шляхом передачі коштів позивачу частинами через адвоката, залишок неповернутих коштів становить 1 100 дол. США. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, відповідача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що [PERSON] взяв у борг в [PERSON] 15 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 09 квітня 2018 року. Зі змісту вказаної розписки вбачається, що [PERSON] зобов`язується повернути зазначені кошти до 31 грудня 2018 року. За таких обставин та встановлених фактів, суд приходить до висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договору позики. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Так, в судовому засіданні, судом було оглянуто оригінал розписки [PERSON] від 09 квітня 2018 року, що свідчить про те, що боргове зобов`язання ним не виконане. Відповідач не заперечував факт отримання грошових коштів у позивача в борг, однак наполягав на тому, що він їх частково повернув через адвоката позивача та станом на момент розгляду справи залишок неповернутої суми становить 1 100 дол. США. Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження зазначених ним обставин суду не надав, розписки, з яких можна було б встановити факт повного або часткового повернення боргу в матеріалах справи відсутні. Крім того, в якості свідка був допитаний [PERSON] , який стверджував, що раніше був адвокатом позивача на підставі договору та саме через нього передавались відповідачем кошти на виконання зобов`язань за розпискою, які у подальшому передавались [PERSON] . Проте, судом критично оцінюються показання свідка, оскільки окрім його показань матеріали справи не містять підтверджень викладених ним обставин, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, судом за клопотанням відповідача було призначено судову комплексну технічно-почеркознавчу експертизу з метою з`ясування обставин щодо написання та підписання спірної розписки саме [PERSON] . Однак ухвалу суду було залишено без виконання, оскільки відповідач не сплатив за проведення експертизи, а також не надав необхідного обсягу матеріалів, що просив експерт, для забезпечення її проведення. У свою чергу позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, просить стягнути з відповідача суму боргу в іноземній валюті. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Отже, вимоги позивача щодо повернення суми боргу в доларах США є обґрунтованими. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частинами другою, п`ятою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за розпискою, грошові кошти позивачу не повернув, при цьому вказаний термін повернення коштів минув, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, відповідачем наведені позивачем обставини не спростовані, суд приходить до висновку про задоволення позову. Разом з тим, стороною відповідача було подано заяви про застосування наслідків спливу позовної давності. Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно абзацу 1 частини п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за зобов`язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання. За правилами статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діяв до 30 червня 2023 року. Так, постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Строк позовної давності за всіма вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважається продовженим на підставі пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Відтак, з цим позовом позивач звернувся до суду 29 червня 2023 року, трирічний строк позовної давності після спливу строку виконання відповідачем зобов`язань за розпискою закінчився 30 грудня 2021 року, однак беручи до уваги вищевикладені вимоги законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений трирічний строк позовної давності, оскільки його було продовжено в силу імперативної вказівки закону. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5 485,50 грн судового збору. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи у розмірі 8 000 грн, суд зазначає таке. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як вбачається з матеріалів справи, 09 травня 2023 року між позивачем та адвокатом Лазорко Р. Й. укладено договір № 34 про надання правової допомоги, відповідно до якого клієнт доручає, а адвокат зобов`язується надати правові послуги у сфері консультування та юридичного супроводження по стягненню з [PERSON] заборгованості в сумі 15 000 дол. США за розпискою від 09 квітня 2018 року, а також інші пов`язані з цим правові послуги, а замовник, у свою чергу, зобов`язується оплатити адвокатові послуги на умовах, погоджених у договорі (пункт 1.1 договору), а саме: надання правової консультації, складання заяви про поновлення строків позовної давності, позовної заяви та представництво інтересів клієнта в Солом`янському районному суді міста Києва щодо стягнення з [PERSON] заборгованості у рлзмірі 15 000 дол. США, за розпискою від 09 квітня 2018 року (пункт 1.2 договору). Відповідно до пункту 2.1 договору вартість послуг, передбачених цим договором становить 8 000 грн, що складається з наступного: зустріч з клієнтом, з`ясування підстав та мети звернення, надання правової консультації - 1 год. - 1 000 грн; вивчення документів, наданих клієнтом, відповідних нормативних актів - 0,30 год. - 1 000 грн; визначення правової позиції та судових перспектив вирішення питання клієнта - 1,30 год. - 1 300 грн; складання заяви по поновлення строків позовної давності - 1 год. - 1 500 грн; складання позовної заяви, оформлення додатків до неї - 2 год. - 2 500 грн; подання позовної заяви, контроль за рухом справи до моменту відкриття провадження - 1 год. - 700 грн. Згідно з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Лазорком Р. Й. в межах виконання договору № 34 про надання правової допомоги від 09 травня 2023 року, ним були надані такі послуги: зустріч з клієнтом, з`ясування підстав та мети звернення, надання правової консультації - 1 год. - 1 000 грн; вивчення документів, наданих клієнтом, відповідних нормативних актів - 0,30 год. - 1 000 грн; визначення правової позиції та судових перспектив вирішення питання клієнта - 1,30 год. - 1 300 грн; складання заяви по поновлення строків позовної давності - 1 год. - 1 500 грн; складання позовної заяви, оформлення додатків до неї - 2 год. - 2 500 грн; подання позовної заяви, контроль за рухом справи до моменту відкриття провадження - 1 год. - 700 грн, всього - 8 000 грн. Проте, відповідач подав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що визначений розмір є надмірним. Зокрема, клієнту був наданий невеликий обсяг робіт порівняно із заявленою сумою на оплату витрат на правничу допомогу. Представник позивача брала участь у декількох судових засіданнях, шо тривали 5-10 хвилин, а позов підготовлений та поданий іншим представником. Крім того, представництво у цій справі не потребувало вивчення великої кількості документів, затрат часу на збір документів, аналіз чинного законодавства, оскільки справа є типовою. Також, ця справа не потребувала від представника позивача витрачати велику кількість часу на підготовку до участі у судових засіданнях та надання правничої допомоги поза судовими засіданнями. Окрім того, представник позивача брала участь у розгляді справи № 760/34812/21 в Солом`янському районному суді міста Києва між тими самими сторонами та з аналогічним предметом спору, тому повністю обізнана із обставинами справи, поясненнями сторін та не витрачала додаткового часу на підготовку, що також вказує на не співмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу обсягу наданих правничих послуг. У зв`язку з викладеним, просив відмовити у стягненні на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з пунктами 2, 4 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, а також дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131 св 19. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Про пропорційність і співмірність витрат йдеться і у Постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, відповідно до висновку якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved