Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

до Голосіївського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] (надалі за текстом також - позивач) до [PERSON] (надалі за текстом також - відповідач) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно. Позовні вимоги мотивовані тим, що подружні стосунки, які тривали 19 років, фактично розірвані, сторони припинили спільне проживання, перестали вести спільне господарство, сімейний бюджет і бідь-яке спілкування. Відповідач покинув позивача та спільну доньку, забрав свої речі та змінив місце проживання з міста Буча та місто Київ. Позивач вважає, що через фактичне припинення шлюбних відносин, є неможливим збереження шлюбу, а тому вона звернулася до суду із відповідним позовом. Вимоги щодо поділу майна подружжя не заявлялися. Процесуальні дії у справі Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2025 головуючим суддею у справі визначений суддя Чекулаєв С.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22.05.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, судове засідання призначено на 25.10.2025. Фактичні обставини встановлені судом 01.08.2006 між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 01.08.2006 зроблено відповідний запис за №1395 та видане Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище дружини змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження від 16.04.2024, серія [NUMBER] . Батьками [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Перешкод для пред`явлення позову про розірвання шлюбу судом не встановлено. Мотиви, з яких суд дійшов висновків та закон, яким керувався суд Відповідно до статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України (надалі за текстом також - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Згідно положень частини третьої та четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною третьою статті 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною другою статті 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (частина друга статті 114 СК України). Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (частина третя статті 115 СК України). Як вбачається з матеріалів справи, спільне подружнє життя у сторін не склалося, вони припинили шлюбні стосунки і позивач поновлювати їх не має наміру. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їхньої дитини - [PERSON] . Враховуючи викладені обставини суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Щодо стягнення аліментів на дитину в розмірі частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно суд зазначає наступне. Конституційним правом неповнолітньої дитини, закріпленим статтею 51 Конституції України є право на утримання батьками до досягнення нею повноліття. Крім того, обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття передбачено статтею 180 СК України. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначено статтею 181 СК України. З аналізу вказаної норми вбачається, що у випадку відсутності спору батьки самостійно за взаємною домовленістю між собою визначають способи (зокрема, розмір, порядок та форму) надання утримання своїм неповнолітнім дітям. Сімейне законодавство виходить із того, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, відносини між якими регулюються нормами СК, вправі врегулювати свої відносини за усною домовленістю або договором, якщо це не буде суперечити вимогам СК, інших законів та моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 9 СК України). При цьому, домовленість між батьками дитини про виконання ними їх обов`язку щодо утримання дитини може міститися у договорі, умови якого, у тому числі щодо розміру аліментів, строків їх присудження та виплати, не повинні порушувати права дитини, встановлені СК. При відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на неповнолітню дитину та ненадання дитині утримання, аліменти стягуються у судовому порядку, відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якою проживає дитина. Зазначені положення відповідають вимогам, передбаченим статтями 183, 184 СК України. Наведене узгоджується і з роз`ясненнями наведеними у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частиною третьою статті 183 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Суд встановив, що батьками [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Суд зазначає, що національне законодавство закріплює обов`язок обох батьків брати участь в утриманні дітей незалежно від того, чи перебували батьки у шлюбі між собою. Водночас, суд звертає увагу, що законодавство наділяє правом на стягнення аліментів того з батьків, з ким проживає дитина. Тобто, умовою стягнення аліментів є проживання дитини разом з особою, яка просить присудити їй аліменти. Якщо ця умова не дотримана, то відповідно в особи немає права на стягнення аліментів. Відповідно до частин першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона, в тому числі і у справах про стягнення аліментів, повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина щоста статті 81 ЦПК України). Таким чином, позивач, звертаючись до суду із позовом про стягнення аліментів має довести, що дитина, на утримання якої позивач просить стягувати аліменти проживає саме із ним. Водночас, [PERSON] доказів того, що [PERSON] [INFO] , проживає саме з нею і перебуває на її утриманні до суду не надала. Висновки суду За таких обставин, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню, а саме в частині розірвання шлюбу. Позовна вимога про стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки у розмірі частки від всіх видів його заробітку (доходу) задоволенню не підлягає, оскільки позивач не довела виникнення у неї такого права. Розподіл судових витрат Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється в порядку визначеному статтею 141 ЦПК України. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 968,96 гривень, що підтверджується квитанцією №0961-4000-7100-4339 від 15.05.2025. Таким чином, оскільки позовні вимоги про розірвання шлюбу задоволенні, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 968,96 гривень.

Outcome: partial