Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

Представник ПАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» Блізнєцов М.Є., який діє на підставі довіреності №266 від 20.12.2024, звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість з оплати послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 26\~504,17 грн., три відсотки річних 2 743,97 грн. та інфляційні втрати в розмірі 14\~333,60 грн., що разом складає суму коштів 43\~581,74 грн. Також в позові заявлено вимогу про солідарне стягнення з відповідачів судових витрат, які складаються з судового збору в сумі 3028 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що за відповідачами станом на 01.04.2025 обліковується заборгованість в розмірі 26\~504,17 грн. з оплати послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання до житла за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відповідачі в добровільному порядку не здійснювали належним чином оплати послуг позивача з 2013 року, то позивач вимагає стягнути відповідну суму заборгованості в повному обсязі з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, які обчислені за період до січня 2022 року. Відповідачі заперечили проти позовних вимог та просили застосувати до позовних вимог строки позовної давності. 10.06.2025 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 27.06.2025 від відповідача [PERSON] надійшов відзив проти позову, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на наступні обставини: 1) позивач недобросовісно здійснює свою господарську діяльність, оскільки не має права надавати послуги з постачання централізованого опалення; 2) позивач зловживає своїми правами та надає недостовірні документи щодо наявності між сторонами договірних відносин, а також не надає належних доказів наявності заборгованості та її розміру; 3) положення статті 625 ЦК України є незастосовними до спірних правовідносин, а відтак вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань є неправомірними; 4) ухилення позивача від укладання з відповідачем договору у письмовій формі про надання послуг з постачання теплової енергії; 5) сплив строків позовної давності. Разом з відзивом відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. В обґрунтування такої заяви відповідач зазначає, що позивач вже звертався до суду у 2018 році з заявою про стягнення заборгованості в наказному провадженні, внаслідок чого судом був винесений відповідний судовий наказ, який в подальшому був скасований, а позивачу було роз`яснено його право звернутись до суду в порядку позовного провадження. Натомість позивач всупереч законодавчих приписів з 2018 року не звертався до суду з відповідним позовом до відповідачів та ухилявся від укладання з відповідачем у письмовій формі договору про надання послуг, а відтак на теперішній час пропустив строки позовної давності і не має права вимагати сплати заборгованості поза межами відповідних строків. 30.06.2025 від відповідачів [PERSON] та [PERSON] також надійшли заяви із запереченнями проти позовних вимог. У таких заявах відповідачі зазначили, що позовні вимоги не визнають в повному обсязі та просять застосувати наслідки спливу позовної давності. Додатково у таких заявах зазначено, що такі відповідачі не проживають за місцем свого зареєстрованого місця проживання, оскільки фактично проживають у м. Києві: [PERSON] з 2013 року, а [PERSON] з 2016 року й дотепер. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, проте надали письмові заяви, в яких просили розглядати справу без їх участі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Пояснив, що внаслідок того, що відповідачі здійснювали платежі з оплати комунальних послуг нерегулярно та не у повному обсязі, то по їх особовому рахунку виникла заборгованість. Зауважив, що оскільки послуги фактично надавались до помешкання відповідачів, то вони солідарно зобов`язані сплатити нарахований борг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення. Відповідач [PERSON] заперечив проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Пояснив, що позовні вимоги є обґрунтованими лише частково в межах стягнення заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого постачання, що утворилась за останні три роки, які передують зверненню позивача до суду з даним позовом. Зауважив, що у квартирі він проживає один з 2016 року, оскільки його колишня дружина [PERSON] не проживає у такому помешканні з 2013 року, а їх син [PERSON] з 2016 року. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши надані учасниками справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Квартира за адресою: [ADDRESS] (далі Квартира [ADDRESS] ), є трикімнатною житловою квартирою загальною площею 61,4 кв.м. і на підставі свідоцтва про право власності від 29.08.2011 належить на праві спільної часткової власності у рівних частках всім трьом відповідачам, що підтверджується технічним паспортом та відповідним свідоцтвом про право власності на квартиру. Всі відповідачі дотепер мають зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у Квартирі [ADDRESS] : [PERSON] , [INFO] , з 02.06.2004; [PERSON] , [INFO] , з 12.05.1995; [PERSON] , [INFO] , з 21.05.2008 /а.с. 11-12, 30-32/. ПАТ «Черкаське хімволокно», в особі відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», на підставі рішень виконавчого комітету Черкаської міської ради №520 від 24.05.2000 та №1480 від 31.10.2007 є надавачем послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання до житла за адресою: [ADDRESS] /а.с. 14, 16/. При цьому відповідно до відомостей з ЄДРПОУ, які є у публічному доступі, а відтак є загальновідомими і не підлягають доказуванню, відповідне підприємство має право займатись видом діяльності за кодом КВЕД 35.30, що передбачає виробництво, збирання та розподілення пари, гарячої води для центрального опалення, виробництва енергії та інших цілей. Між сторонами не укладався договір про надання комунальних послуг. В квартирі відповідачів відсутній лічильник теплової енергії у зв`язку з чим позивач здійснював нарахування вартості послуг на підставі затверджених тарифів пропорційно опалювальній площі квартири з урахуванням показників загальнобудинкового лічильнику обліку теплової енергії, а нарахування вартості послуг гарячого водопостачання згідно з показниками приладу обліку споживання гарячої води, який наявний у квартирі відповідачів. Облік розміру нарахувань та оплати вартості комунальних послуг, що надаються до житла відповідачів позивачем, останнім здійснюється по особовому рахунку № [NUMBER] . У зв`язку із неналежним виконанням споживачами своїх обов`язків зі сплати вартості наданих їм позивачем послуг позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із відповідача [PERSON] заборгованості з оплати послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання. За результатами розгляду такої заяви, Придніпровським районним судом м. Черкаси було винесено судовий наказ від 17.08.2018 (справа №711/4276/18) про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Черкаське хімволокно», в особі ВП «Черкаська ТЕЦ», заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 14 834,64 грн., 3% річних у розмірі 536,68 грн. та інфляційну складову боргу у розмірі 2 318,33 грн., а всього 17 689,65 грн. Натомість за результатом розгляду заяви [PERSON] про скасування судового наказу судом постановлено ухвалу від 13.09.2018, якою скасовано відповідний судовий наказ. Зазначені обставини справи, окрім їх часткового підтвердження відповідними письмовими доказами, повністю визнаються сторонами і не викликають у суду сумніву у їх достовірності, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважає їх доведеними. Згідно наданого позивачем листа-розрахунку за особовим рахунком № [NUMBER] станом на 01.04.2025 обліковується заборгованість з оплати послуг з постачання теплової енергії в розмірі 26\~504,17 грн., яка складається з наступних сум заборгованостей: централізоване опалення 24\~168,16 грн.; гаряче водопостачання 2\~296,67 грн.; внески за встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку комунальних послуг з постачання теплової енергії 39,34 грн. /а.с. 6-7/. У зв`язку з відмовою відповідачів в добровільному порядку здійснити погашення заборгованості з оплати послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір з приводу виконання грошового зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг, що регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Житлового кодексу України (далі - ЖК), Закону України від 09.11.2017 №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон №2189), Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 (далі Правила №630), Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1182 від 11.12.2019 (далі Правила №1182), Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019 (далі Правила №830) тощо. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Слід звернути увагу, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №910/14452/20, від 25.06.2020 у справі №924/233/18). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Надаючи оцінку доводам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 67 ЖК плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно ч. 1 ст. 10 Закону №2189 ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону №2189 споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що позивач здійснював надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання до житла відповідачів. Нарахування вартості послуг здійснювалось позивачем на підставі тарифів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому розмір платежів з оплати послуг централізованого опалення здійснювався з урахуванням опалювальної площі житлового приміщення, а гарячого водопостачання за показниками лічильника обліку споживання гарячої води, тобто у відповідності до п. 20, 21 Правил №630, п. 8 Правил №1182, п. 24 Правил №830. Порядок нарахування та розмір нарахованих платежів з оплати вартості послуг позивача, а також факт надання таких послуг належної якості відповідачами не оспорюється. Частиною першою статті 19 Закону №2189 встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону №2189 споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У частині першій статті 19 Закону №2189 передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону №2189 обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18). За таких обставин суд доходить висновку, що з огляду на період надання послуг, то спірні правовідносини регулюються між сторонами на умовах типового договору про надання послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання, передбаченого Правилами №630, а починаючи з 11.02.2020 і по теперішній час на умовах відповідних типових договорів, передбачених Правилами №1182 та Правилами №830. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що в квартирі відповідачів немає квартирного засобу обліку теплової енергії, а тому нарахування плати за надані послуги здійснювалось позивачем згідно встановлених нормативів та тарифів, які визначались постановами Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України «Про встановлення тарифу на теплову енергію для потреб населення ПАТ «Черкаське хімволокно» №573 від 23.05.2014, №650 від 06.06.2014, №725 від 13.06.2014, №1171 від 31.03.2015, №3556 від 17.03.2016, №1352 від 04.08.2016, №1206 від 05.10.2017, №405 від 14.06.2018, №1811 від 11.12.2018, рішеннями Черкаського міського виконавчого комітету №1094 від 07.10.2021, №299 від 12.04.2022. З урахуванням встановлених тарифів розрахунок вартості наданих позивачем до квартири відповідачів послуг арифметично здійснений вірно та враховує усі здійснені споживачами оплати відповідних послуг. Згідно наданого позивачем розрахунку за особовим рахунком № [NUMBER] станом на 01.04.2025 обліковується заборгованість з оплати послуг централізованого опалення в сумі 24\~168,16 грн., гарячого водопостачання 2\~296,67 грн. та оплати внесків 39,34 грн., яка утворилась за період з 01.01.2013. Згідно ст. 322 ЦК власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 358 ЦК передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Статтею 360 ЦК передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить, що співвласники житла, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, є у рівній мірі відповідальними перед постачальником комунальних послуг по зобов`язанню з оплати вартості таких послуг. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що всі відповідачі в рівних частках є співвласниками Квартири [ADDRESS] , а відтак мають рівний обов`язок щодо оплати витрат, пов`язаних з утриманням такої квартири, зокрема в частині оплати послуг централізованого опалення, незалежно від фактичного проживання в ній. В цьому контекст слід зауважити, що надання послуг з постачання теплової енергії для опалення до помешкання споживачів здійснюється безперервно в опалювальний період і споживачі, у випадку їх фактичної відсутності в житловому приміщенні, не мають права на неоплату вартості таких послуг (п. 6 ч. 1 ст. 7, ст. 21 Закону №2189). Окремо суд зауважує, що звертаючись до суду з заявою про скасування судового наказу в межах судової справи №711/4276/18, відповідач [PERSON] посилався на те, що він є співвласником квартири поруч ще з двома особами, а тому відповідальність за умов замовлення та отримання будь-яких послуг є солідарною, а не його одноособовою. Відповідні обставини підтверджуються змістом ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.09.2018р. у справі №711/4276/18, якою було скасовано судовий наказ від 17.08.2018. Враховуючи, що відповідне судове рішення перебуває у публічному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, то на підставі ч. 3, 4 ст. 82 ЦПК України зміст такого судового рішення не потребує доказування. Позиція [PERSON] , висловлена ним у судовій справі №711/4276/18, як підстава для скасування судового наказу, свідчить про відсутність домовленості між співвласниками щодо порядку користування їх квартирою та розподілу між ними обов`язку щодо оплати житлово-комунальних послуг. До того ж всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачами не надано суду жодних доказів щодо наявності правових підстав для звільнення [PERSON] та [PERSON] від відповідальності за виконання обов`язку по утриманню їх квартири, а відтак суд доходить висновку про необхідність покладання на відповідачів солідарного обов`язку з оплати послуг з постачання теплової енергії. В той же час суд бере до уваги, що відповідач [PERSON] несе зобов`язання по утриманню квартири лише з моменту досягнення повноліття, тобто з [INFO] . За таких обставин, беручи до уваги, що предмет спору охоплює період надання позивачем послуг з 01.01.2013 до 01.04.2025, то відповідальність з оплати таких послуг розподіляється між відповідачами наступним чином: вартість послуг за період з січня 2013 року по серпень 2021 року солідарне зобов`язання [PERSON] та [PERSON] ; з вересня 2021 року по березень 2025 року - солідарне зобов`язання всіх трьох відповідачів. Разом з тим, заперечуючи проти позовних вимог відповідачі просили застосувати строки позовної давності до позовних вимог. Згідно ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що облік вартості нарахування та оплати послуг опалення та гарячого водопостачання здійснюється позивачем щодо житла відповідачів по о/р № [NUMBER] і відповідні нарахування та їх оплата здійснюються окремо (окремо по опаленню, окремо по гарячому водопостачанню). Аналіз руху коштів (нарахування/оплата) по о/р № [NUMBER] в частині гарячого водопостачання свідчить, що починаючи з 01.01.2013 споживачами жодного разу не здійснювалась оплата відповідних послуг, що свідчить про оспорюваний характер такого зобов`язання та відсутність підстав для переривання строків позовної давності. Натомість суд зауважує, що статтею 263 ЦК унормовані положення щодо зупинення перебігу позовної давності. За змістом частини другої та третьої цієї статті перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, а від дня припинення таких обставин перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257 (загальна позовна давність), 258 (спеціальна позовна давність) ЦК, продовжуються на строк дії такого карантину. Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК також передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 259 ЦК, продовжуються на строк його дії. Відповідно до постанов КМУ №211 від 11.03.2020 та №651 від 27.06.2023 на всій території України в період часу з 11.03.2020 до 30.06.2023 було встановлено карантин для запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 на території України з 24.02.2022 і по теперішній час діє режим воєнного стану. Таким чином враховуючи положення ст.ст. 257, 260, 263, п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, доводи відповідача про необхідність обліку строків позовної давності від дня надходження позову до суду є необґрунтованими, оскільки трирічний строк позовної давності, що передує моменту звернення до суду, слід обчислювати з 11.03.2020 (початок зупинення дії строків позовної давності у зв`язку з карантином). Відповідно до п. 37 Правил №1182 оплата за спожиту послугу гарячого водопостачання здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), а відтак зобов`язання зі сплати вартості послуг за лютий 2017 року закінчується 31.03.2017. За таких обставин позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів заборгованості, яка утворилась за період до січня 2017 року включно перебуває поза межами строків позовної давності. Згідно розрахунку заборгованості по о/р № [NUMBER] по гарячій воді станом на 01.02.2017 за споживачами обліковувалась заборгованість в розмірі 607,21 грн., а отже з урахуванням правил строків позовної давності позовні вимоги про стягнення цієї частини заборгованості не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Натомість аналіз руху коштів по особовому рахунку в частині оплати вартості послуг з постачання теплової енергії для опалення свідчить, що споживачами здійснювались платежі з оплати відповідних послуг, а отже строки позовної давності по таким вимогам неодноразово переривались. Таким чином, в межах строків позовної давності перебувають вимоги про стягнення боргу за постачання теплової енергії для опалення в розмірі 24\~168,16 грн., боргу за гаряче водопостачання в розмірі 1 689,46 грн. та боргу по внескам в розмірі 39,34 грн., що разом складає 25\~896,96 грн. Беручи до уваги розподіл відповідного зобов`язання між відповідачами з врахуванням періоду надання послуг, то сума боргу за гаряче водопостачання в розмірі 1 689,46 грн. та частина боргу за опалення в розмірі 14\~176,44 грн. (сума нарахувань за період з вересня 2021 року по березень 2025 року) підлягає стягненню солідарно з усіх трьох відповідачів, а сума по внескам (39,34грн.) та інша частина боргу за опалення в розмірі 9 991,72 грн. (борг, що утворився по нарахуванням до серпня 2021 року включно, з урахуванням сплаченої в жовтні 2021р. суми заборгованості в розмірі 2\~000 грн., яка зараховується на погашення існуючої заборгованості) підлягають стягненню солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 509, 524, 533-535, 625 ЦК грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (аналогічні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц). Отже, дія статті 625 ЦК поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення. Суд зауважує, що правовідносини, які склалися між сторонами з надання житлово-комунальних послуг, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги (ч. 1 ст. 509 ЦК). За таких обставин, відповідачі зобов`язані сплатити позивачеві інфляційні нарахування та три відсотки річних нараховані на суму заборгованості, а доводи відповідача щодо незастосовності положень ч. 2 ст. 625 ЦК до спірних правовідносин є помилковими. Аналіз наданих позивачем розрахунків розміру інфляційних нарахувань /а.с. 8/ та трьох відсотків річних /а.с. 9-10/ на суму заборгованості свідчить, що алгоритм такого розрахунку загалом відповідає положенням закону, оскільки відповідні компенсаційні нарахування обчислені позивачем окремо щодо кожного місяця періоду надання послуг. Натомість, з огляду на положення ст.ст. 257, 267 ЦК стягненню з відповідачів підлягають відповідні нарахування, обчислені в межах загального строку позовної давності, тобто в межах періоду, починаючи з нарахувань за лютий 2017 року. Арифметичний підсумок наведених у наданому позивачем розрахунку розміру інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних свідчить, що сума відповідних нарахувань стосовно платежів, починаючи з лютого 2017 року, складає наступні значення: три відсотки річних 846,11 грн.; інфляційні втрати 2145,20 грн. Враховуючи що відповідні компенсаційні нарахування стосуються вартості послуг позивача, що надавались у період до грудня 2021 року, то з огляду на принцип пропорційності відповідні суми підлягають стягненню солідарно лише з відповідачів [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 28\~888,27 грн., яка складається з наступних сум: заборгованість з оплати послуг по опаленню 24\~168,16 грн., з оплати послуг гарячого водопостачання 1 689,46 грн., борг по внескам 39,34 грн., інфляційні нарахування 2145,20 грн., три відсотки річних 846,11 грн. Зокрема, до стягнення із [PERSON] та [PERSON] підлягає заборгованість в загальній сумі 13\~022,37\~грн.,\~з яких:\~заборгованість за\~теплопостачання (опалення)\~в розмірі\~9991,72\~грн.,\~заборгованість за\~внесками \~39,34\~грн.,\~інфляційні нарахування\~в розмірі\~2145,20грн.,\~три відсотки\~річних в\~розмірі 846,11\~грн.\~До стягнення\~із [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підлягає заборгованість в загальній сумі 15\~865,90 грн., з яких: заборгованість за теплопостачання (опалення) в розмірі 14\~176,44 грн., заборгованість за гаряче водопостачання в розмірі 1\~689,46 грн. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Відповідні судові витрати по справі складаються із витрат, понесених позивачем з оплати судового збору в розмірі 3028 грн. Позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 28\~888,27 грн., що складає 66,29% від загальної ціни позову (43 581,74 грн.), а отже на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу має бути відшкодовано за рахунок відповідачів 2007,26 грн. судового збору (3028 грн. * 66,29% / 100%), розподіливши відповідний обов`язок між відповідачами пропорційно розміру задоволених позовних вимог до кожного з них. В даному випадку задоволенню підлягають позовні вимоги на загальну суму 28\~888,27 грн., з яких сума коштів розмірі 15\~865,90 грн. підлягає солідарному стягненню з усіх трьох відповідачів, а інша частина в розмірі 13\~022,37 грн. підлягає солідарному стягненню лише з відповідачів [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин позивачу слід відшкодувати витрати зі сплати судового збору шляхом стягнення з [PERSON] суми коштів в розмірі 367,47 грн., а з [PERSON] та [PERSON] по 819,89 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial