Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до Чечелівського районного суду м. Дніпра із позовом до відповідача про встановлення факту не проживання зі спадкодавцями на час відкриття спадщини та визнання таким, що не прийняв спадщину. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач [PERSON] з 2005 року не проживає у квартирі [ADDRESS] , загальною площею 55,56 кв.м., що належала йому на праві спільної сумісної власності разом із батьками: [PERSON] та [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.02.1995 р. згідно розпорядження №282-95 ВО «ПМЗ». Батьки відповідача померли, а саме: [INFO] померла мати [PERSON] , [INFO] помер батько відповідача [PERSON] . Позивач є рідним братом померлого [PERSON] , вказаний факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] ( [NUMBER] від 27.07.1949 р) та свідоцтвом про народження [PERSON] ( [NUMBER] ), де у розділі батьки вказано одних і тих самих осіб. У вказаній квартирі [ADDRESS] постійно проживали лише подружжя [PERSON] , а саме, померлі [PERSON] та [PERSON] . В свою чергу, їх син, [PERSON] , [INFO] , який є відповідачем по справі, у вказаній квартирі не проживає з 2005 року, оскільки виїхав на постійне місце проживання у м. Бєлгород Російської Федерації, де уклав шлюб з громадянкою РФ [PERSON] (копія свідоцтва про шлюб додається). Окрім того, з 2020 р. відповідач є громадянином РФ, на підтвердження чого йому було видано паспорт громадянина вказаної держави, в якому зокрема зазначено його місце проживання на території РФ. Після смерті дружини, [PERSON] , у грудні 2022 року поховання було здійснено її чоловіком, [PERSON] , який разом із сином, [PERSON] , законодавчо визначені як спадкоємці першої черги за законом. Однак, спадкоємець [PERSON] не звертався до органів нотаріату для оформлення своїх прав на спадщину після померлої дружини, і оскільки проживав разом з дружиною, вважається таким, що одноосібно фактично прийняв спадщину, а саме, належну померлій дружині частину у спільній власності на квартиру [ADDRESS] . Документальне оформлення спадщини після смерті дружини [PERSON] не було здійснено, оскільки він помер через два місяці після смерті дружини, а саме, [INFO] . При цьому поховання його було здійснено зятем позивача, [PERSON] , про що свідчить Довідка від 20.02.2023р., вих. №481, яку видана ФОП [PERSON] . Сам позивач [PERSON] разом зі своєю сім?єю (дружиною, донькою, зятем та онуками) постійно спілкувався з братом та його дружиною, оскільки саме він та його сім?я були для них єдиною рідною родиною та близькими людьми, так як їх син, відповідач [PERSON] тривалий час проживав за кордоном, більше того, у РФ, у зв?язку з чим не приїздив і не мав намірів приїздити до батьків. Після смерті брата, [PERSON] , позивач подав до П?ятої Дніпровської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини на підставі ст. 1662 ЦК України, якою передбачено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця. Такі дії позивача було викликано тим, що на день смерті спадкодавця з ним ніхто постійно не проживав. Вказаний факт звернення позивача до П?ятої Дніпровської державної нотаріальної контори, зокрема, підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №71597873 від 24.02.2023 р. Попри зазначені обставини, державний нотаріус П?ятої дніпровської державної нотаріальної контори Карачун О.О. відмовив позивачу [PERSON] , через те, що спадщину на спадкове майно, яка складається з частини квартири [ADDRESS] , фактично прийняв відповідач [PERSON] на підставі Довідки №14/5-6497 від 17.05.2024 р, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур, що підтверджується копією Повідомлення державного нотаріусу П?ятої дніпровської державної нотаріальної контори від 08.01.2025р. № 09/02-14 про фактичне прийняття спадщини відповідачем. Позивач не погоджується з позицією державного нотаріуса П?ятої дніпровської державної нотаріальної контори Карачун О.О., посилаючись на те, що державна реєстрація місця проживання [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті батьків за цією адресою реєстрації, оскільки спростовується наданими позивачем доказами, зокрема показаннями свідків. За таких обставин, відповідач [PERSON] , хоч і був зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] , на момент смерті матері - [PERSON] , та батька - [PERSON] , але у вказаній квартирі не проживав і заяву про прийняття спадщини не подавав, що безумовно свідчить про: неприйняття ним спадщини після смерті [INFO] матері, [PERSON] ; неприйняття ним спадщини після смерті [INFO] батька, [PERSON] . Таким чином, єдиним спадкоємцем за законом другої черги, який прийняв спадщину за померлим [INFO] [PERSON] є його брат позивач, [PERSON] . Отже позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є спадкоємцем другої черги за законом, який звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не відмовлявся від спадщини, а відповідно, є таким, що прийняв спадщину. В свою чергу, спадкоємець першої черги, відповідач [PERSON] , не проживав зі спадкодавцем на день смерті, та повинен був звернутись до органів нотаріату для оформлення своїх прав на спадщину після померлих батьків у відповідності зі ст. 1269 ЦК України, проте не зробив цього. На підставі викладеного, у первісній позовній заяві позивач просив суд ухвалити рішення, яким встановити факт неприйняття спадщини спадкоємцем першої черги за законом [PERSON] після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , та після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з фактичним непроживанням відповідача за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27 січня 2025 року вказану позовну заяву залишено без руху з підстав того, що звертаючись у позовному провадженні, позивач не зазначив вимог щодо предмета спору та їх обґрунтування, відповідно до обраного способу захисту, позовна заява не містить спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, і який позивач просить суд визначити у рішенні з приводу спору про право, що виник між сторонами; зі змісту позовної заяви лише випливає, що встановлення юридичного факту неприйняття спадщини надасть позивачу можливість в подальшому вирішувати питання пов`язані з реалізацією його права на спадщину, проте не конкретизовано таких вимог. На виконання зазначеної ухвали позивачем уточнено позовні вимоги, з урахуванням чого просив суд ухвалити рішення, яким встановити факт непроживання [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] зі спадкодавцями на час відкриття спадщини, а саме на момент смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати [PERSON] , [INFO] таким, що не прийняв спадщину, як спадкоємець першої черги за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 10 квітня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Одночасно судом було задоволено клопотання позивача, та витребувано від П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії спадкових справ після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; від Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону України відповідачем у період з 2005 року по теперішній час; від Державної міграційної служби України відомості щодо того, чи має відповідач дійсний паспорт громадянина України і чи звертався вказаний громадянин при досягненні ним 45 річного віку у 2020 році для вклеювання відповідної фотографії. Ухвалою суду від 04 червня 2025 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, враховуючи що позивачем у позовній заяві зазначено про те, що засоби зв`язку та електронна адреса відповідача йому не відомі, отже про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся шляхом направлення повідомлень за вказаною адресою: [ADDRESS] , а також шляхом опублікування оголошень на сайті «Судової влади». Про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Третя особа в судове засідання явку свого представника не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, у направленій на адресу суду заяві просила розглянути справу без участі представника, посилаючись на виробничу зайнятість. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] померла мати відповідача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29 грудня 2022 року (а.с. 5). [INFO] помер батько відповідача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20 лютого 2023 року (а.с. 6). Як вбачається з матеріалів спадкової справи №68/2023, що заведена П`ятою Дніпровською державною нотаріальною конторою, копія якої надійшла на запит суду, до державного нотаріуса П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою звернувся [PERSON] (по-батькові не зазначено, особу встановлено на підставі паспорта громадянина України для виїзду за кордон № [NUMBER] ) із заявою про прийняття спадщини в якості спадкоємця за законом другої черги після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 65). У супровідному листі від П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори від 22 квітня 2024 року Вих. № 260/02-14, направленому на адресу суду на виконання ухвали суду від 10 квітня 2025 року, зазначено, що спадкова справа по померлій [INFO] [PERSON] у П`ятій Дніпровській державній нотаріальній конторі не заводилась (а.с. 62). Окрім того, згідно листа П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори від 08 січня 2025 року Вих. № 09/02-14 на адресу позивача, зазначено, що згідно довідки № 14/5-6496 виданої 17 травня 2024 року Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур, померлий [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 13 січня 1976 року по день смерті. Також за цією адресою, згідно вищевказаної довідки, був зареєстрований син померлого [PERSON] , [INFO] , з 06 вересня 1991 року по теперішній час, який відповідно ст. 1261 Цивільного кодексу України є спадкоємцем першої черги. Відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем (Глава 10, п.3.20 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України»). Також зазначено, що за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована [PERSON] , [INFO] , з 1976 року по день смерті [INFO] , що підтверджується довідкою №14/5-6497 від 17 травня 2024 року, виданою Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур. На підставі довідки прийняли спадщину [PERSON] (чоловік) та [PERSON] (син), які є спадкоємцями 1-ї черги. Нотаріус, окрім того, звертає увагу, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] (а.с. 17). Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 15 лютого 1995 року, виданого Виробничим об`єднанням Південний машинобудівний завод, квартира [ADDRESS] в результаті приватизації належить на праві спільної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 9 на звороті). Відповідно до копії довідки ФОП [PERSON] вих. №481 від 20 лютого 2023 року, поховання [PERSON] здійснено [PERSON] за власні кошти (а.с. 15). Згідно відповіді Державної міграційної служби, отриманої на виконання ухвали суду, за даними відомчої інформаційної системи ДМС, на ім`я [PERSON] , [INFO] , Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 23.09.1997 оформлено паспорт громадянина України серії [NUMBER] . Станом на 18.04.2025 з питань вклеювання фотокартки до паспорта громадянина України серії [NUMBER] у зв?язку із досягненням 45-річного віку, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта громадянина України серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , у встановленому законодавством порядку до територіальних органів ДМС та територіальних підрозділів ДМС не звертався (а.с. 58). Також, згідно відповіді Державної прикордонної служби України, отриманої на виконання ухвали суду, повідомлено, що за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в?їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» (далі - База даних), що функціонує відповідно до Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.09.2022 № 614, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.10.2022 за №1319/38655 (далі - Положення), відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянином України [PERSON] , [INFO] в період з 08.11.2017 по 23.05.2025 року (станом на 08:37) в Базі даних не виявлено (а.с. 87). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що позивач є батьком її невістки, тобто сватом, померлий [PERSON] є його рідним братом. З позивачем знайомі з 2003 року, познайомились перед одруженням дітей, а з братом позивача [PERSON] , та його сином [PERSON] , тобто відповідачем, познайомились 14 лютого 2004 року на весіллі дітей. [PERSON] є єдиним сином, зі слів [PERSON] , в 2005 році одружився та виїхав у м. Бєлгород, має доньку [PERSON] , купив квартиру, та має бізнес. У квартирі [ADDRESS] бували декілька раз у гостях, сина [PERSON] там не бачили, було звичайне родинне спілкування. Після початку повномасштабного вторгнення сват (позивач) разом з дружиною та онуками виїхали до Німеччини, де проживають. Коли дізнався про смерть брата, то приїжджав до Дніпра та брав участь в організації похорон. На запитання суду, щодо спілкування з відповідачем пояснила, що наскільки їй відомо, сват (позивач) телефонував сину померлого [PERSON] (відповідачу) та за результатами розмови повідомив, що той не зможе приїхати. Відносно долі квартири чи спілкувались їй не відомо, але знає що сват подав заяву нотаріусу стосовно спадщини. На запитання щодо джерел існування померлих [PERSON] , [PERSON] , та чи допомогав їм син, зазначила, що померлі були досить заможними людьми, свого часу працювали інженерами на [PERSON] , тобто наскільки їй відомо, не потребували допомоги. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, показав, що він є чоловіком свідка [PERSON] , відповідно позивач є батьком дружини їх спільного сина [PERSON] . З родиною [PERSON] знайомі з 2004 року, [PERSON] бачили один раз на весіллі, наскільки йому казали, він проживає у м. Бєлгород, з 2005 року в Україну не приїжджав. Син [PERSON] знайшов померлого у квартирі, оскільки у нього були ключі. Після смерті брата позивача [PERSON] , сват (позивач) просив їх з сином прибрати зайві речі з квартири, ми їх відповідно винесли, частково роздали людям як гуманітарну допомогу. Чи використовується квартира на даний час, яким чином сплачуються комунальні платежі йому не відомо. Газ, вода ніби перекриті, але щось все одно нараховується. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.1,2 ст. 1220 ЦК України). У ч.1,2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування ч. 3 ст. 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10.04.2020 у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21.10.2020 у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02.04.2021 у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28.04.2021 у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19.05.2021 у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач звертався із відповідною заявою про відмову від права на спадщину. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1270 ЦК України). При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.3 ст. 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, ч.1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). За змістом статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Відповідно до пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. За загальними правилами доказування, визначеними ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України). За змістом ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що ч. 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Так, судом встановлено, що на день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а також на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , у квартирі [ADDRESS] , були зареєстровані троє осіб померлі [PERSON] та [PERSON] , а також їх син відповідач по справі [PERSON] , який відповідно ст. 1261 Цивільного кодексу України є спадкоємцем першої черги. Відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як слідує з копії нотаріальної справи, таких заяв від відповідача не надходило. Позивач звернувся з позовом до відповідача, відповідно до якого просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт непроживання відповідача [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] зі спадкодавцями на час відкриття спадщини, а саме на момент смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати [PERSON] , [INFO] таким, що не прийняв спадщину, як спадкоємець першої черги за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] . На підтвердження вказаних обставин стороною позивача надано копію паспортного документа «УМВД России по Белгородской области» від 27.10.2020 року на ім`я « [PERSON] » з відміткою про реєстрацію у м. Бєлгород (а.с. 10), копію Свідоцтва про укладення шлюбу між громадянином України [PERSON] та громадянкою РФ [PERSON] від 26 листопада 2005 року у м. Бєлгороді (а.с. 14). Також згідно відповіді Державної міграційної служби, станом на 18.04.2025 з питань вклеювання фотокартки до паспорта громадянина України у зв?язку із досягненням 45-річного віку, відповідач [PERSON] у встановленому законодавством порядку до територіальних органів ДМС та територіальних підрозділів ДМС не звертався (а.с. 58). Окрім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що зі слів позивача по справі, а також померлих [PERSON] та [PERSON] їм відомо, що відповідач [PERSON] з 2005 року не приїжджав в Україну. Водночас, вирішуючи питання про достатність вказаних доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд оцінює їх критично, зважаючи на те, що по-перше, оригінали наданих суду копій паспортного документу на ім`я відповідача, а також копії свідоцтва про шлюб у позивача відсутні, відповідно суд позбавлений можливості їх дослідження та перевірки достовірності в ході судового розгляду, по-друге, сама по собі їх наявність може лише певною мірою свідчити, проте не виключає факт проживання відповідача за вказаною адресою, не будучи підтвердженою іншими прямими доказами. Факт не звернення відповідача з питань вклеювання фотокартки до паспорта громадянина України у зв?язку із досягненням 45-річного віку також не може бути прямим доказом проживання, або не проживання відповідача у певному місці. Відносно показань свідків [PERSON] та [PERSON] , які показали, що зі слів позивача по справі, а також померлих [PERSON] та [PERSON] їм відомо, що відповідач [PERSON] з 2005 року не приїжджав в Україну, суд по-перше, враховує те, що зважаючи на з`ясований судом характер їх відносин зі стороною позивача, вони не є безсторонніми, по-друге, свідки показали про наявність у позивача контактних даних відповідача, та вказали на факти їх спілкування між собою після смерті спадкодавців, проте звертаючись із позовною заявою, позивач не повідомив вказані дані представнику адвокату Забродіній О.В., відповідно у позовній заяві зазначено, що засоби зв`язку з відповідачем позивачу невідомі. Через це повідомлення відповідача про хід розгляду справи суд був змушений здійснювати шляхом опублікування оголошень на сайті «Судової влади», що відомою мірою може обмежувати законні інтереси відповідача. По-третє, фактично, відносно предмету доказування вони є показаннями зі слів інших осіб, у той час як згідно ч. 2 ст. 90 ЦПК, якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Також суд зважає на те, що відповідач фактично вже є співвласником спірної квартири. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням наведених обставин суд вважає, що позивачем не доведено факт непроживання відповідача [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] зі спадкодавцями на час відкриття спадщини, а саме на момент смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] . Окрім того, що стосується обраного позивачем способу захисту, суд має відзначити наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування. Предмет позову це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд. Підстава позову це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача. Предметом позову [PERSON] визначив вимогу про встановлення факту непроживання [PERSON] зі спадкодавцями на час відкриття спадщини та неприйняття відповідачем спадщини після смерті батьків. Однак, виходячи зі змісту позову, позивач фактично намагається довести те, що лише він є спадкоємцем за законом після смерті брата [PERSON] . Ураховуючи викладене, заявлені в цій справі позовні вимоги про встановлення факту непроживання відповідача із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання та визнання особи такою, що не прийняла спадщину, не відповідають належному способу захисту. Суд звертає увагу на те, що ефективним способом захисту прав позивача могло би бути, зокрема, визнання права власності на спадкове майно, однак таких вимог останній не заявляв. За таких обставин відсутні підстави для застосування обраного позивачем способу захисту, оскільки він не відновлює будь-яких порушених прав та інтересів позивача і не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України. Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі №641/3893/20, від 26 липня 2023 року у справі №641/3893/20, від 02 квітня 2025 року у справі №751/344/23, 09 квітня 2025 року у справі №305/2221/21. Таким чином, виходячи з вище викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. У судовому засіданні 13 жовтня 2025 року суд відповідно до вимог ст. 244 ЦПК України перейшов до стадії ухвалення судового рішення, відклавши ухвалення та проголошення судового рішення на 22 жовтня 2025 року. У зазначене засідання сторони не з`явились. Згідно ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed