Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

Позивач 28 травня 2024 року звернулась до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право квартирою [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 19 серпня 1994 року, разом із яким проживали в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Також у вказаній квартирі проживала донька позивача від першого шлюбу [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті в квартирі залишилась проживати позивач, яка більше 20 років в ній постійно проживає, доглядає за квартирою та постійно сплачує комунальні послуги. Відповідач більше 10 років не проживає в даній квартирі, а проживає за кордоном, не сплачує комунальні послуги, участі в утриманні житла не бере, її особистих речей у квартирі немає. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 30 травня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, залучено КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 21 серпня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача адвокат Індюкова Т.В. письмово просила справу розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв та/або відзиву від неї не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої\~особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору\~ Дніпровської\~міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. У письмових поясненнях представник просив ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] станом на 21 серпня 2024 року зареєстровано: [PERSON] , зареєстрована з 12 січня 1995 року по теперішній час; [PERSON] , зареєстрована з 30 серпня 2001 року по теперішній час (а.с. 84). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 квітня 2024 року відомості щодо права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] відсутні (а.с. 18). Згідно з відповіддю Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 04 квітня 2024 року № 3754, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі відомості щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] відсутні (а.с. 25). У відповіді Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради від 22.04.2024 року № 5/6-127 зазначено, що на підприємстві ордер на квартиру за адресою: [ADDRESS] відсутній. За вказаною адресою станом на 18.04.2024 року існує заборгованість за комунальні послуги перед КП «Жилсервіс-5» ДМР в сумі 7\~329,01 грн. (а.с. 29). ПрАТ «Камет-Сталь» у відповіді від 26.04.2024 року повідомило про те, що інформація щодо видачі ордера на квартиру за адресою: [ADDRESS] відсутня (а.с. 33). Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Відповідно до частини 1 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Виходячи з вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин. Надані позивачем докази свідчать про тривале, більше шести місяців, не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні. Також під час розгляду справи судом не здобуто жодних доказів про поважність причин не проживання відповідача у спірному приміщення протягом вказаного часу. Суд вказує, що тривалість відсутності відповідача у вказаному житловому приміщенні, не подання суду доказів щодо поважності причин такого тривалої відсутності за своїм місцем реєстрації, об`єктивно свідчить про зміну постійного місця проживання такого учасника справи, а тому визнання такої особи такою, що втратила права користування спірним жилим приміщенням не суперечить закону та відповідає нормам ст. ст. 71, 72 ЖК України. Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Українислід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16.11.2016 року. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Важливість етапу дослідження доказів для оцінки доказів полягає в тому, що забезпечується формування внутрішнього переконання суддів одразу з моменту надходження справи до суду і прийняття доказів, на етапі дослідження доказів, у процесі детального аналізу кожного з них у суду є можливість оцінити докази у своїй сукупності та порівняти їх, оскільки належна оцінка судом наявних у справі доказів є однією з гарантій права особи на справедливий судовий розгляд, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 6) роль мотивувального судового рішення полягає в тому, що судом були досліджені всі надані докази і аргументи сторін. Європейський суд з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року дійшов висновку, що хоч суд і не повинен надавати відповідь на кожен аргумент сторони, проте судовий розгляд не можна вважати справедливим, якщо суд залишив без уваги ключові докази вирішальні з точки зору фінального рішення суду. Таким чином, оцінка доказів є завершальною стадією процесу доказування у цивільному судочинстві. Всупереч зазначеного, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у неї права власності або права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , як і не надано доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у вказаній квартирі. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] недоведені, необґрунтовані та безпідставні, а, отже, задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим за рахунок відповідача не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання\~про розподіл\~судових витрат\~відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України,\~суд приймає\~до уваги\~те,\~що позовні\~вимоги задоволенню не підлягають, тому покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed