Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-22 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про визнання батьківства та внесення змін до актового запису. Вимоги позову мотивовано тим, що позивач та відповідачка починаючи з 2022 року проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання, у сторін народився син [PERSON] . В той же час, оскільки сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, батька дитини записано у відповідності до ч. 1 ст. 135 СК України. Відсутність юридичного документа про біологічного батька дитини [PERSON] , не відповідає його інтересам та створює певну правову невизначеність для прав дитини. Відтак, просить суд визнати його батьком [PERSON] , та внести зміни до актового запису про його народження, вказавши його батьком. Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив такий задовільнити з підстав, що викладені в ньому. Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечила, позив просила задовільнити. Додатково зазначила, що зверталась до органів РАЦС, але їх представники повідомили, що під час воєнного стану не проводять зміни в актовому записі. Письмову відмову в проведенні реєстраційних дій їм не надали. Також, вказала, що на час видачі свідоцтва про народження дитини, сторони батьківство теж не оспорювали. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечив. Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до наступного переконання. Судом було встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] - його батьками значаться [PERSON] , та [PERSON] . Згідно витягу з Єдиного Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження з зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України, - від 30 липня 2025 року, батьками [PERSON] , значаться [PERSON] , та [PERSON] . Відповідно до ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Згідно ч. 1, 3 статті 126 Сімейного кодексу України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. За положеннями ст.134 Сімейного кодексу України, на підставі заяви осіб, зазначених у ст.ст. 126, 127 СК України, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження. Стаття 128 Сімейного кодексу України вказує, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Відповідно до ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Таким чином законодавцем визначено порядок визнання батьківства як до, так і після народження дитини в позасудовому порядку, в тому числі за спільною заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, яка подається до органу державної реєстрації актів цивільного стану, а разі наявності спору за рішенням суду. Так, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт звернення сторін до Залізничного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про внесення змін до свідоцтва про народження дитини, а також доказів відмови у проведенні таких дій. Відсутність зазначених доказів свідчить про те, що сторонами не було вичерпано передбачений законом порядок адміністративного врегулювання питання, що, у свою чергу, виключає можливість суду брати на себе функції органу державної влади та самостійно вирішувати питання, які законом віднесені до його компетенції. Таким чином, позбавлення органу державної влади можливості виконати свої повноваження у передбаченому законодавством порядку суперечило б принципу поділу влад і виходило б за межі судового контролю, який має здійснюватися виключно за легітимністю прийнятих рішень, дій чи бездіяльності уповноваженого органу. Окремо суд підкреслює, що завданням суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу. Вказаний висновок суду повністю узгоджується з позицією, що викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 травня 2024 року, по справі № 910/7898/23. Так, частиною 1,2 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку. Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану також врегульовано Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 р. №96/5 (далі - Правила №96/5). Пунктами 1.1, 1.5, 1.7 Правил №96/5 передбачено, що внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку. Заяви про внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання приймаються відділами державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, визначеному цими Правилами, шляхом їх формування та реєстрації за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян при пред`явленні паспорта громадянина України, паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства заявника. Сформована заява про внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання роздруковується посадовою особою та за умови відсутності зауважень до відомостей, зазначених у ній, підписується заявником. Зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил. Відповідно до пунктів 2.1, 2.5, 2.9, 2.12 Правил №96/5 заява про внесення змін до актового запису цивільного стану за формою, наведеною в додатку 1, подається до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника, а у випадках, передбачених статтею 53 Сімейного кодексу України, також до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання першого примірника актового запису про шлюб (крім випадків, коли актовий запис про шлюб складено дипломатичним представництвом або консульською установою України). Громадяни України, які переселилися з тимчасово окупованої території України, подають заяву про внесення змін до актового запису цивільного стану до відділу державної реєстрації актів цивільного стану на їх вибір. На підставі зібраних документів та за наслідками перевірки відділ державної реєстрації актів цивільного стану, дипломатичне представництво чи консульська установа України складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису (або декількох актових записів) цивільного стану або про відмову в цьому за формою, наведеною в додатку 2. У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що пунктом 2.13 Правил №96/5 визначені підстави для внесення змін в актові записи цивільного стану, якими, зокрема але не виключно є: висновок відділу державної реєстрації актів цивільного стану або дипломатичного представництва чи консульської установи України; заява про визнання батьківства. Так згідно п. 2.16.16 Правил №96/5, за наявності заяви матері та батька дитини про визнання батьківства в актовий запис про народження, який складено відповідно до статті 135 Сімейного кодексу України, уносяться відомості про батька, змінюється по батькові дитини і, на бажання батьків, змінюється її прізвище. З урахуванням того, що відповідач позов визнає, в даному випадку між сторонами відсутній спір щодо визнання батьківства відносно [PERSON] . В той же час, суд повторно звертає увагу учасників справи, що доказів звернення до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану України із спільною заявою про визнання батьківства і наявного висновку про відмову у внесенні змін до актового запису про народження дитини та причини відмови у проведенні таких змін,- сторонами не надано. Щодо долученого до матеріалів справи висновку про біологічне батьківство від 10 вересня 2025 року, згідно якого батьком [PERSON] , на 99,99995063% є [PERSON] , суд зазначає наступне. Статтею 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Разом з тим, у висновку спеціаліста від 10 вересня 2025 року за результатами висновку про батьківство не зазначено, що такий підготовлено для подання до суду. Окрім того, відповідно до пунктів 4.15 розділу IV Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5, (далі Інструкція) в тому числі в редакції, яка діяла станом на дату складання долученого висновку спеціаліста від 10 вересня 2025 року, слідує, що висновок експерта (експертів) оформлюється на бланку експертної установи і підписується експертом (експертами), який проводив дослідження. Підписи у заключній частині засвідчуються відбитком печатки експертної установи на кожній сторінці тексту заключних висновків. Однак, надана позивачем копія висновку спеціаліста від 10 вересня 2025 року містить відбиток печатки з якого неможливо встановити назву установи, яка проводила дослідження. Відповідач не виконав свого обов`язку щодо надання оригіналу такого висновку для його огляду судом у судовому засіданні. Окрім того всупереч положенням 4.12 Інструкції у вступній частині наданого висновку не зазначено, попередження (обізнаність) експертів про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України та за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України, що узгоджується з положеннями ч. 7 ст. 102, а також ч. 5 ст. 106 ЦПК України, що стосується проведення експертизи на замовлення учасників справи. З огляду на вказане, вищезгаданий висновок спеціалістів не може бути визнаний судом належним та допустимим доказом. При цьому сторонами, як на стадії підготовчого судового засідання, так в ході судового розгляду не подавалося клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи для її проведення іншою експертною установою, яка має відповідну ліцензію, видану Міністерством охорони здоров`я України, для проведення таких експертиз. Будь-яких інших доказів на підтвердження наявної спорідненості між відповідачем [PERSON] , та [PERSON] , суду надано не було. Визнання відповідачем позову в даному випадку не може бути єдиною підставою для задоволення позовних вимог. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частиною першою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні, оскільки не підтвердженні належними та допустимими доказами. Крім того, у разі якщо відповідач визнає позов та не заперечує щодо визнання його батьком спільної із позивачем дитини, то сторони не позбавлені права звернутися до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану із спільною заявою про внесення змін до актового запису цивільного стану про народження дитини. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] , дійсно є біологічним батьком [PERSON] , що не позбавляє сторони права вирішення вказано питання в позасудовому порядку. З урахуванням наведеного суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову. Враховуючи положення статті 141 ЦПК України та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача розподілу не підлягають. Враховуючи викладене вище, на підставі ст. 125,126, 128, 135 Сімейного кодексу України, і

Outcome: dismissed