Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

31 липня 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, предметом якого є: надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з позивачкою, без згоди відповідача. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони є батьками згаданої малолітньої дитини, яка після розірвання шлюбу залишилися проживати з нею. Відповідач на неодноразові звернення щодо надання згоди на реєстрацію місця проживання дитини з нею, не реагує. Оскільки відповідач ухиляється від надання згоди на реєстрацію місця проживання дитини, позивачка змушена звернутися до суду. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду були повідомлені належним чином. Позивачка надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 липня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 11). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2025/009540371 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). За змістом заяви про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини №1996 від 18 липня 2025 року у реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON] відмовлено через ненадання необхідних документів (а.с. 10). Відповідно до ст.\~29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, у якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з ч. 2 ст.\~29\~ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Якщо батьки дитини проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Судом встановлено, що спір, який підлягав би вирішенню на підставі статті 161 СК України, між сторонами відсутній. Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини разом з нею за адресою: [ADDRESS] , без згоди батька [PERSON] .. Механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлення форми необхідних для цього документів, визначається Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022р. № 265. Відповідно до пункту 35 Порядку, для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник) подає документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що рішення суду про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька є самостійною підставою для реєстрації дитини. Частина перша статті 15\~ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15\~ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до статті 9\~Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Як зазначено у статті 3 Конвенції «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини закладений у пункті 8 статті 7\~СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Частинами 1 та 2 ст.\~155\~СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-81 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно зі статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні, а недоведеність заперечень - тягне за собою протилежний результат. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оскільки малолітня дитина позивачки постійно проживає разом із нею та спір про місце проживання дитини між сторонами відсутній, проте позивачка позбавлена можливості зареєструвати місце проживання сина з нею внаслідок нехтування відповідачем правилами реєстрації малолітньої дитини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. На підставі положень ст.\~141\~ЦПК України у зв`язку із повним задоволенням позовних вимог та ненаданням відповідачем доказів наявності в нього пільг щодо сплати судового збору, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 1 211 грн 20 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved