Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

09 лютого 2024 року представник позивача Мишевська Н.М. звернулася до суду із цим позовом та просила суд ухвалити рішення, яким стягнути із відповідача [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , заборгованість за кредитним договором № 330661-КС-003 від 10.08.2021 у розмірі 78399,44 грн та витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.08.2021 між ТОВ «Бізнес позика» та відповідачем [PERSON] укладено договір №330661-КС-003 про надання кредиту, підписаний у порядку визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію». ТОВ «Бізнес позика» 10.08.2021 направило відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір №330661-КС-003 про надання кредиту. 10.08.2021 відповідач прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 330661-КС-003 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони позивачем направлено відповідачу через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор G-6621, на номер телефону [NUMBER] . Таким чином, 10.08.2021 між ТОВ «Бізнес позика» та [PERSON] було укладено договір № 330661-КС-003 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у прядку, визначеному ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідно до п.1 договору кредиту, позивач надає відповідачу кошти у розмірі 30 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів у кредит. За умовами договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 0,86588198 процентів за кожен день користування кредитом. Позивач свої зобов`язання за договором кредиту виконав, надав позичальнику грошові кошти в розмірі 30 000,00 грн, шляхом перерахування на банківську картку позичальника № [NUMBER] . Оскільки відповідач належним чином не виконувала свої зобов`язання за договором №330661-КС-003 про надання кредиту, то станом на 09.01.2024 вона має заборгованість у розмірі 78399,44 грн, яка складається із: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 30 000,00 грн, суми прострочених платежів по процентам - 43 899,44 грн, суми прострочених платежів за комісією - 4500,05 грн. Враховуючи неналежне виконання відповідачем умов вказаного кредитного договору, представник позивача просила стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, у позовній заяві просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Заочним рішенням від 08.05.2025 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» задоволено, стягнуто з відповідачки заборгованість за кредитним договором та судові витрати. 01.09.2025 до суду надійшла заява представника відповідачки [PERSON] , адвоката Зачепіло З.Я. про перегляд заочного рішення, у якій вона просила скасувати заочне рішення з тих підстав, що відповідач не була повідомлена належним чином про розгляд справи в суді щодо неї а також не могла подати відзив на позов, оскільки на даний час не проживає в Україні. Позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні з оскільки у матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості, який дозволив би перевірити правильність нарахування відсотків, а також, зробити висновок, що заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Також представник заначила, що позовної заяви позивач додав розрахунок заборгованості за кредитним договором, який не відповідає вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, а отже не є належним доказом, який би підтверджував розмір заборгованості за кредитним договором. Також на думку представника встановлення сторонами договору розміру відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки, що в результаті становить 43 899,44 грн. є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, адже тіло кредиту становить лише 30 000 гривень. Також умовами кредитного договору визначено сплату комісії, пов`язану з наданням кредиту у розмірі 4500 гривень. При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково- касове обслуговування). Отже ТОВ «Бізнес позика» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Ухвалою суду від 30.09.2025 заява представника відповідача була задоволена, заочне рішення від 08.05.2025 скасоване, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження на 21.10.2025. В судове засідання представник позивача не з`явилася, в позові просила розгляд справи здійснювати без участі представника позивача. Відповідач та її представник до суду не з`явилися, представник надала клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, справу розглянуто без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з такого. Із копії договору № 330661-КС-003 про надання кредиту (Споживчий кредит, електронна форма) судом встановлено, що 10.08.2021 ТОВ «Бізнес позика» надало [PERSON] кредит у сумі 30 000,00 грн, строк кредитування 24 тижні, термін дії договору до 25.01.2022, орієнтовна загальна вартість наданого кредиту складає - 66 000,00 грн, орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 3599,19 процентів (а.с.17-19). Відповідно до паспорта споживчого кредиту, ТОВ «Бізнес позика» надало [PERSON] кредит у сумі 30 000,00 грн, строком на 24 тижні, безготівковим шляхом, протягом трьох робочих днів (а.с.52-55). Відповідно пропозиції укласти договір (оферта) № 330661-КС-003 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) від 10.08.2021, ТОВ «Бізнес позика» запропонувало [PERSON] укласти договір (оферта) №330661-КС-003 про надання кредиту у сумі 30 000,00 грн, строк кредитування 24 тижні, термін дії договору до 25.01.2022 (а.с. 21-23). Відповідач 10.08.2021 надала згоду на отримання кредиту у сумі 30 000,00 грн, строк кредитування 24 тижні, термін дії договору до 25.01.2022, що підтверджується прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) щодо укладання договору № 330661-КС-003 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) від 10.08.2021 (а.с.85-87). Із копії візуальної форми послідовності дій клієнта вбачається, що ТОВ «Бізнес позика» сформовано послідовність дій товариства та клієнта в ІТС (а.с. 56-58). Відповідно до анкети клієнта від 10.08.2021, 10.08.2021 позивачем надано відповідачу кредит у сумі 30 000,00 грн (а.с. 84). ТОВ «Бізнес позика» 10.08.2021 перерахувало кошти на рахунок [PERSON] у сумі 30 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №30617 (а.с. 20). Наданою 11.03.2024 АТ «Приват Банк» випискою по картці стверджується, що на банківську картку № [NUMBER] , яка належить [PERSON] , 10.08.2021 були перераховані грошові кошти в розмірі 30 000,00 грн (а.с. 116-125). Із правил надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес позика» за 2021 рік вбачається, що відповідно до п. 4.4.4. позичальник підтвердив, що вказаний ним поточний картковий рахунок належить саме йому і треті особи не мають до нього доступу (а.с. 26-44). Розрахунком заборгованості за кредитом у гривні підтверджується, що станом на 09.01.2024 [PERSON] має заборгованість перед ТОВ «Бізнес позика» у сумі 78399,44 грн, яка складається із: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 30 000,00 грн, суми прострочених платежів по процентам - 43 899,44 грн, суми прострочених платежів за комісією - 4500,05 грн (а.с.70-83). З копії свідоцтва про шлюб встановлено, що [PERSON] , [INFO] , 21 грудня 2021 року уклала шлюб та змінила прізвище [PERSON] на [PERSON] (а.с.189). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (пункт 12 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Відповідно до п.4 ч.2 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію". Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 вказав, що важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст.8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг"). Як встановлено судом, Договір №330661-КС-003 про надання споживчого кредиту від 10 серпня 2021 року між позикодавцем ТОВ "Бізнес Позика» та [PERSON] був укладений з використанням інформаційно-комунікаційної системи ТОВ "Бізнес Позика», підписаний останньою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання цього правочину. Без власного волевиявлення відповідача, без входу в інформаційно-комунікаційну систему, надання [PERSON] необхідної інформації для укладення договору, зокрема паспортних даних, ідентифікаційного коду, даних банківської карти для зарахування коштів, електронної адреси для надсилання одноразового ідентифікатора кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Отже цей правочин відповідно до Закону України "Про електронну комерцію" вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св 20), від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 (провадження № 61-16243 св 20). Доказів протилежного матеріали справи не містять, та відповідачем [PERSON] не надані., що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ст. 83 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Позивачем надано до суду розрахунок заборгованості за Кредитним договором №330661-КС-003 (а.с.70-83), який містить детальну інформацію про відсотки, нараховані за кожен день користування кредитом, у тому числі і прострочені відсотки, та стягнення одноразової комісії у розмірі 4500 грн, що давало можливість відповідачу перевірити правильність нарахування відсотків. При цьому суд зауважує, що відсотки за користування кредитними коштами нараховувалися позивачем з 10.08.2021 по обумовлений кредитним договором строк 25.01.2022. Відповідач та її представник будь-яких доказів на спростування правильності розрахунку заборгованості до суду не надали. При цьому сама по собі незгода з наданим позивачем розрахунком не є підставою для відмови у позові, оскільки у справах про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави, кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Оскільки відповідачем не надано доказів, які б підтверджували відсутність заборгованості у відповідача перед ТОВ "Бізнес Позика», а також не надано альтернативного розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 330661-КС-003 від 10.08.2021, суд приймає до уваги розрахунок наданий позивачем, відповідно до якого розмір заборгованості [PERSON] становить 78399,44 грн. Така позиція суду узгоджується з висновками, які викладені в постановах Верховного суду від 07.06.2023 у справі №234/3840/15 (провадження № 61-3014св22), № 464/4985/15-ц (провадження № 61-43538св18). Посилання представника відповідача на те, що розмір відсотків, про стягнення яких заявляє позивач є явно несправедливими, суд відхиляє. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. З досліджених доказів суд приходить до висновку, що укладаючи спірний кредитний договір, відповідач [PERSON] повною мірою була ознайомлена з його умовами, вільно та свідомо надала свої персональні дані для його укладення та погодилася виконувати усі зазначені в ньому зобов`язання. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору про надання споживчого кредиту вимогам законодавства про несправедливість його умов, без їх доведення відповідно до статей 76-81 ЦПК України. Договір №№ 330661-КС-003 від 10.08.2021 містить всі істотні умови, характерні для такого виду договорів, відповідач погодилася з такою редакцією договору та самостійно надала свої персональні дані, необхідні для укладення договору, та особисто підписала його, а також оферту та акцепт, паспорт споживчого кредиту, які містили вичерпну інформацію про розмір денної процентної ставки, орієнтовну реальну річну процентну ставку, загальну вартість кредиту, графік платежів за кредитом. Крім того, суд зауважує, що ознайомившись з умовами договору позики, [PERSON] мала реальну можливість відмовитися від його укладення протягом 14 днів без пояснення причини( п.6 договору), однак вона на момент підписання договору у наданій редакції, додаткових вимог щодо спірних умов договору не заявляла, а також не відмовилася від нього протягом 14 днів, чим підтверджується свідоме визнання нею умов договору, в тому числі і оспорюваних умов. Виходячи з оплатного характеру договору позики, відсутні підстави вважати, що умови договору про сплату відсотків за користування кредитом, є несправедливими та призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договору, оскільки вказаний розмір відсоткової ставки погоджено сторонами. Щодо безпідставності нарахування позивачем комісії в розмірі 4500 грн суд зазначає наступне. Пунктом 1 Договору № 330661-КС-003 серед інших умов передбачена комісія за надання кредиту у розмір 4500 грн. Закон України «Про споживче кредитування», в редакції чинній на час укладення кредитного договору (ст. 1) визначав, що загальні витрати за споживчим кредитом це витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Ст. 8 цього ж Закону визначала, що для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення, тощо. Отже наведені норми Закону дозволяли кредитодавцю встановлювати комісію за надання та обслуговування кредиту та, відповідно, у разі невиконання позичальником умов кредитного договору, стягувати з нього заборгованість, у тому числі і за визначеною в договорі комісією. Посилання представника відповідача на правову позицію, яка викладена в Постанові Верховного суду №727/5461/23 (провадження №61-17096св23) від 10.01.2024 є нерелевантним, оскільки правовідносини, щодо яких зроблений цей правовий висновок не є подібними. Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 78399,44 грн, з яких 30 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 43 899,44 грн заборгованість зі сплати процентів за договором, 4500,00 грн комісія за надання кредиту, підтверджуються наявними в справі доказами та підлягають задоволенню. Оскільки судом позовні вимоги задоволено в повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн (а.с. 1) На підставі викладеного,

Outcome: approved