Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 07 листопада 2023 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення часток права спільної сумісної власності на квартиру, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником в судовому засіданні посилається на те, що 14 жовтня 1996 року її батьки, брат і син приватизували займане житло та отримали свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 83.9 кв. м.. 15 липня 2013 року батько та мати позивача [PERSON] і [PERSON] подарували свої частки квартири позивачу. [INFO] помер батько позивача [PERSON] .. [INFO] померла мати позивача [PERSON] .. 15 лютого 2018 року відповідач [PERSON] , звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до позивача [PERSON] про визнання договору дарування не недійсним (справа № 201/1550/18). Після рішень першої і другої судової інстанції Верховний Суд України своєю постановою від 01 квітня 2020 року визнав договір дарування від 26 липня 2013 року недійсним, дану квартиру суд визнав спільною сумісною власністю, частки власників квартири судом не встановлені, у зв`язку з чим договором дарування порушені з співвласника [PERSON] .. Відповідно до ст. 368 ЦК України та положень постанови Верховного Суду України від 01 квітня 2020 року дана квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю співвласників [PERSON] (померлого батька позивача), [PERSON] (померлої маті позивача), [PERSON] (позивач), [PERSON] (син позивача) та [PERSON] (відповідач), і частки майна кожного власника, яке перебуває у спільній сумісної власності, не встановлені Згідно до ст. 370 ЦК України; при рівних частках у праві сумісної власності на цю квартиру кожен власник даної квартири має право на 1/5 частки квартири. Між ними з приводу поділу майна та спадщини неодноразово тривали судові засідання по поданим ними позовам, рішення оскаржувалися в апеляційному і касаційному порядках, врешті Дніпровській апеляційний суд 13 квітня 2023 року визнав незаконним рішення Жовтневого суду м. Дніпра від 09 березня 2021 року, суд визнав, що при виділі долі з майна, яке находиться у спільної сумісної власності вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Однак, на той час домовленості між власниками про рівність часток в праві спільної власності на дану квартиру не було, закону або рішення суду про рівність даних також не було. На теперішній час позивачка бажає у суді встановити розмір часток у праві спільної сумісної власності співвласників квартири [ADDRESS] і вважає, що ці частки можуть бути не рівними, спільне майно може бути розділене між співвласниками за домовленістю між ними. Є обставини, що мають суттєве значення для зміни розміру часток власників у праві спільної сумісної власності на дану квартиру: вона там постійно мешкає, утримує квартиру, проводить ремонти і обслуговування, батьки були не багатими, мали скромну зарплатню, а потім скромну пенсію, тому і у квартирі з початку життя в даної квартири у 1976 році вони зробили скромний ремонт, без імпортних матеріалів та сучасного дизайну. Приблизно у 1992 року брат позивачки, [PERSON] , після служби у Радянської армії, зареєстрував шлюб в м. Дніпропетровську з жінкою і в 1994 році поїхав жити з нею у Федеративну республіку Німеччини. Позивачка постійно проживала сумісно з батьками в кв. [ADDRESS] з моменту отримання ними даної квартири у 1976 році до їх смерті, а також проживає в квартири і в теперішній час, - хоча зареєстрована по іншому адресу - в кв. [ADDRESS] . На день отримання ними свідоцтва на право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] 14 жовтня 1996 року і потім жодного капітального ремонту квартири не робилося з 1976 року. У 1986 році позивачка розірвала шлюб з чоловіком і він став проживати окремо от них, брат позивачки [PERSON] поїхав мешкати від них у іншу країну, її батьки були похилого віку, мали маленьку пенсію, її син був ще неповнолітнім, а вказана квартира вимагала ремонту, то ремонт квартири позивачка робила сама: за свої гроші купувала будматеріали, наймала будівельників, які ремонтували за її кошти квартиру повільно на протязі 15 років, починаючі з 2000 року, нею були куплені на її кошти матеріали і будівельники за її кошти виконали по поновленню квартири дуже багато роботи. На ці ремонтні роботи і матеріали позивачкою було витрачено близько 15 тис. доларів США, перерахунку на гривні по курсу НБУ України на 01 листопада 2023 року складає 544 298 гривен. Однак, [PERSON] , якій мав частку у праві власності на дану квартиру, постійно мешкав з сім?єю у Німеччини, зрідка приїжджав до батьків в м. Дніпропетровськ, ніяких коштів позивачці або батькам на ремонт і утримання квартири не давав, ніякі меблі в квартиру не купував. В той же час, згідно до ст. 322 ЦК України «власник зобов`язаний утримувати майно, яке йому належить, інше не встановлено договором але законом». п. 4 ст. 319 ЦК України «власність зобов`язує». До смерті батьків [PERSON] не згадував про свої права та обов`язки як співвласника квартири. Ніякого договору з батьками і з позивачем на утримання його частки майна в квартири [PERSON] не укладав, законами України не було передбачено, щоб позивачка з батькамит утримували його частку у їх квартирі. [PERSON] багато років не з`являвся в України, він навіть не приїхав на похорон своїх батьків. Починаючи з 2000 року по цей час позивачка на свої кошти повністю утримувала квартиру [ADDRESS] , сплачувала за батьків та [PERSON] квартирну плату, яка нараховувалась від площі житла і мешканців, сплачувала за [PERSON] комунальні послуги у вигляді центрального обігріву житла, які також нараховувалась від площі житла. [PERSON] , будучи працездатним, в ремонті квартирі позивачці не допомагав, грошей на ремонт квартири їй не давав, не утримував свою частку майна в квартирі, не брав участь у підвищенні її вартості, у зв`язку з чим його частка в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] повинна бути зменшена, її ж частка повинна бути збільшена. Позивач звертався до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Тому позивачка просила ухвалити рішення, яким визначити, що їй, [PERSON] , на праві спільної сумісної власності належить 1/2 частки квартири [ADDRESS] , а [PERSON] 3/10 частки квартири, стягнути судові витрати, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала наданий відзив, вказавши на порушення прав відповідача вказаними вимогами позивачки, на не конкретність і необгрунтованість вимог, доказів на підтвердження вимог не надано, ніяких перешкод іншому власнику житла не чинить, домовленості про ремонт і утримання житла чи частки власності немає, на частки власності позивачки не претендує, позивачка і так користується всією квартирою безперешкодно, її права не порушує, на звернення позивача надавали відповідь в передбаченому законом порядку, заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі. Третя особа [PERSON] позов визнав, фактично не заперечував проти позовних вимог, правом надання пояснень по позову скористався, ніяких перешкод власникам не чинить і на їх власність не претендує, їх права не порушує, не заперечував проти задоволення позову. Просив справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і її представника, представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з наданих позивачем документів і її пояснень, матеріалів справи встановлено, що 14 жовтня 1996 року [PERSON] (батько позивача), [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (позивач), [PERSON] (син позивача) та [PERSON] (брат позивача) приватизували займане житло та отримали свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 83.9 кв. м.. Цей підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 14 жовтня 1996 року згідно до якого, дана квартира знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; вона дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , та копією технічного паспорту на квартиру відповідно до інвентарної справі від 17 грудня 1976 року, Згідно до інформації КП «Дніпропетровського КП ДМБТІ» від 03 серпня 2020 року № 8484 станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційної справі квартири [ADDRESS] містяться відомості про право власності на цю квартиру, що належить тим же особам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 жовтня 1996 року, виданого Виконкомом Ради народних депутатів, згідно розпорядження № 1/2095- 96, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 143п за реєстровим №39. 15 липня 2013 року батько та мати позивача [PERSON] і [PERSON] подарували свої частки квартири позивачу. Це підтверджується договором дарування від 26 липня 2013 року, який зареєстрований в реєстрі за № 3180 та був посвідчений приватним нотаріусом Батовою Л.Г.. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 23 червня 2014 року, актовий запис № 4474 серія [NUMBER] . [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 30 травня 2016 року, актовий запис № 1199 серія [NUMBER] . 15 лютого 2018 року відповідач [PERSON] , звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до позивача [PERSON] про визнання договору дарування не недійсним (справа № 201/1550/18). Після рішень першої і другої судової інстанції Верховний Суд України своєю постановою від 01 квітня 2020 року визнав договір дарування від 26 липня 2013 року недійсним, дану квартиру суд визнав спільною сумісною власністю, частки власників квартири судом не встановлені, у зв`язку з чим договором дарування порушені з співвласника [PERSON] .. Відповідно до ст. 368 ЦК України та положень постанови Верховного Суду України від 01 квітня 2020 року дана квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю співвласників [PERSON] (померлого батька позивача), [PERSON] (померлої маті позивача), [PERSON] (позивач), [PERSON] (син позивача) та [PERSON] ( відповідач), і частки майна кожного власника, яке перебуває у спільній сумісної власності, не встановлені Згідно до ст. 370 ЦК України; при рівних частках у праві сумісної власності на цю квартиру кожен власник даної квартири має право на 1/5 частки квартири. У зв`язку з чим [PERSON] подав до Жовтневого районного суду м. Дніпра позов про визнання права власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS] і 1/2 частку дачного будинку з земельною ділянкою у садовому товаристві «Буревісник», розташованих за адресою: [ADDRESS] , які належали померлим батькам [PERSON] .. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2021 року по цивільній справі № 201/13078/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , Дніпровської міської ради, треті, особи - Перша Дніпровська державна нотаріальна контора , [PERSON] «про визнання права власності в порядку спадкування та у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів» було ухвалено рішення, яким суд вирішив позови вимоги [PERSON] задовольнити частково: визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право спільної сумісної власності на 1/5 частку квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , у зв`язку із втратою правовстанавлюючого документа: свідоцтва про право власності на вказану квартиру, виданого виконкомом міської Раді народних депутатів згідно з розпорядженням від 14 жовтня 1996 року за № 1/2095-96, визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частку квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку садового (дачного) будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 9 196. 25 гри., а в частині вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача 27 тисяч грн. на правову допомогу, судом було відмовлено. Відповідач [PERSON] була не згодна з даним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цій справі про розподіл часток спадкового майна на користь [PERSON] ,, так як на той час в Жовтневому районному суді м. Дніпра знаходилася в провадженні цивільна справа № 201/5907/20 про продовження строку прийняття спадщини [PERSON] після смерті її батька [PERSON] , від рішення якого залежить перерозподіл часто спадкового майна, частки якого невірно вказані в рішенні Жовтневого суду м. Дніпра від 09 березня 2021 року. Відповідачем [PERSON] була подана апеляційна скарга на рішення Жовтневого суду м. Дніпра від 09 березня 2021 року. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду 17 вересня 2021 року розглянула апеляційні скарги на рішення від 09 березня 2021 року по справі № 201/13078/16-ц і постановила: апеляційну скаргу [PERSON] залишити задоволення, апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] задовольнити частково - рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2021 року в частині стягненні витрат на професійну правничу допомогу було скасовано та з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у сумі 27 000 грн., в решті рішення суду - залишено без змін. Не погодившись з постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року, [PERSON] 17 листопада 2021 року подала касаційну скаргу, за розглядом якої постановою Верховного Суду України від 17 серпня 2022 року касаційну скаргу задоволено частково, постанову апеляційного суду від 17 вересня 2021 року скасовано з направленням справи на розгляд до суду апеляційної інстанції. За повторним розглядом апеляційних скарг [PERSON] та [PERSON] . Дніпровський апеляційний суд 13 квітня 2023 року постановив: апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити частково, апеляційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Мельниченка В.М. - задовольнити повністю: рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2021 року скасовано частині визнання права власності [PERSON] на 1\\5 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування та у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів. Вимоги [PERSON] до [PERSON] ,, Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування та у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів задовольнити частково: визнати за [PERSON] право власності на 1/15 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 83.9 кв. м,, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , визнати за [PERSON] право власності на 2/15 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 83.9 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . В іншій частини цих вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Таким чином, Дніпровській апеляційний суд 13 квітня 2023 року визнав незаконним рішення Жовтневого суду м. Дніпра від 09 березня 2021 року. Суд визнав, що при виділі долі з майна, яке находиться у спільної сумісної власності вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Ознак, на той час домовленості між власниками про рівність часток в праві спільної власності на дану квартиру не було, закону або рішення суду про рівність даних також не було. На теперішній час позивачка бажає у суді встановити розмір часток у праві спільної сумісної власності співвласників квартири [ADDRESS] і вважає, що ці частки можуть бути не рівними, спільне майно може бути розділене між співвласниками за домовленістю між ними. Є обставини, що мають суттєве значення для зміни розміру часток власників у праві спільної сумісної власності на дану квартиру. Так, будинок [ADDRESS] і квартира [ADDRESS] булі побудовані у 1976 році, коли був інший, бідніший рівень життя, ніж сьогодні. Квартири в цьому будинку були стандартними, без покращеного планування, без додаткових будівель або ремонту. Батьки були не багатими, мали скромну зарплатню, а потім скромну пенсію, тому і у квартирі з початку життя в даної квартири у 1976 році вони зробили скромний ремонт, без імпортних матеріалів та сучасного дизайну. Приблизно у 1992 року брат позивачки, [PERSON] , після служби у Радянської армії, зареєстрував шлюб в м. Дніпропетровську з жінкою і в 1994 році поїхав жити з нею у Федеративну республіку Німеччини. Позивачка постійно проживала сумісно з батьками в кв. [ADDRESS] з моменту отримання ними даної квартири у 1976 році до їх смерті, а також проживає в квартири і в теперішній час, - хоча зареєстрована по іншому адресу - в кв. [ADDRESS] . Даний факт сумісного проживання з батьками в кв. [ADDRESS] з моменту отримання ними даної квартири у 1976 році до їх смерті, а також на теперішній час підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровську від 08 вересня 2022 року. На день отримання ними свідоцтва на право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] 14 жовтня 1996 року і потім жодного капітального ремонту квартири не робилося з 1976 року. У 1986 році позивачка розірвала шлюб з чоловіком і він став проживати окремо от них, брат позивачки [PERSON] поїхав мешкати від них у іншу країну, її батьки були похилого віку, мали маленьку пенсію, її син був ще неповнолітнім, а вказана квартира вимагала ремонту, то ремонт квартири позивачка робила сама: за свої гроші купувала будматеріали, наймала будівельників, які ремонтували за її кошти квартиру повільно на протязі 15 років, починаючі з 2000 року, нею були куплені на її кошти матеріали і будівельники за її кошти виконали по поновленню квартири: придбано і замінено електропроводку в квартири, придбано і замінено всі водопровідні та каналізаційні труби в квартири, придбано і замінено 5 батарей опалення в 2-х спальнях, залі, кухні і в ванній, придбано склопакети та засклені 2 лоджії, які повністю обшиті деревиною, зроблено 2 вбудованих шафи, придбано і змінено на сучасні шпалери в 3-х кімнатах квартири і коридорі, придбано і укладено паркет на підлогу в 2-х спальнях, залі, коридорі та 2-х лоджіях, придбай і укладений лінолеум на підлозі кухні, \~ \~ \~ \~придбано і змінено сантехніку в туалеті і ванній кімнаті, куплено і змінено ванну, придбано і укладений кахель на стінах кухні, ванній кімнати та туалеті, придбано і встановлена нова газова плита и вся кухонна сантехніка, придбані та встановлені другі вхідні двері в квартиру, а також куплені і змінено 6 міжкімнатних дверей, замінені всі згнилі вікна в квартирі, куплені та встановлені 3 нових вікна з деревини, 1 вікно металопластикове та дві балконні двері. На ці ремонтні роботи і матеріали позивачкою, як вона стверджує, було витрачено близько 15 тис. доларів США, перерахунку на гривні по курсу НБУ України на 01 листопада 2023 року складає 544 298 гривен. Однак, [PERSON] , якій мав частку у праві власності на дану квартиру, постійно мешкав з сім?єю у Німеччини, зрідка приїжджав до батьків в м. Дніпропетровськ, ніяких коштів позивачці або батькам на ремонт і утримання квартири не давав, ніякі меблі в квартиру не купував. У 1998 році позивачка, як вона вказує, була у Німеччині і нагадувала [PERSON] сумісно зробити ремонт в квартирі батьків. Він був згоден щоб вона робила ремонт у квартири сама, однак ніяких грошей на ремонт не давав. У 1999 році, у 2002 році, у 2010 і 2014 роках [PERSON] приїздив до них у місто Дніпро, де бачив, що сестра робить ремонт в квартирі батьків, був згоден з ремонтом, в ремонти участі не приймав, грошей на ремонт квартири не давав. В той же час , згідно до ст. 322 ЦК України «власник зобов`язаний утримувати майно, яке йому належить, інше не встановлено договором але законом». п. 4 ст. 319 ЦК України «власність зобов`язує». До смерті батьків [PERSON] , на думку позивача, не згадував про свої права та обов`язки як співвласника квартири. Ніякого договору з батьками і з позивачем на утримання його частки майна в квартири [PERSON] не укладав, законами України не було передбачено, щоб позивачка з батькамит утримували його частку у їх квартирі. [PERSON] багато років не з`являвся в України, він навіть не приїхав на похорон своїх батьків. З той же час, починаючи з 2000 року по цей час позивачка на свої кошти повністю утримувала квартиру [ADDRESS] , сплачувала за батьків та [PERSON] квартирну плату, яка нараховувалась від площі житла і мешканців, сплачувала за [PERSON] комунальні послуги у вигляді центрального обігріву житла, які також нараховувалась від площі житла. [PERSON] , будучи працездатним, в ремонті квартирі позивачці не допомагав, грошей на ремонт квартири їй не давав, не утримував свою частку майна в квартирі, не брав участь у підвищенні її вартості, у зв`язку з чим його частка в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] повинна бути зменшена, її ж частка повинна бути збільшена. Згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Позивач звертався до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було, в іншому порядку це питання сторони не можуть. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати\~з цього користь, вигоду. Розпорядження\~майном\~ це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позивачка звернулася до відповідача з позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення, яким визначити, що позивачці на праві спільної сумісної власності належить 3/10 частки квартири [ADDRESS] (спірна квартира), [PERSON] - брату позивачки 1/10 частки квартири, [PERSON] - батькові, [PERSON] - матері, [PERSON] - синові позивачки по 1/5 частки даній квартири та стягнення з відповідача судових витрат. В грунтування позовних вимог позивачка зазначає, що на теперішній час бажає в суді встановити розмір часток у праві спільної сумісної власності власників спірної квартири: померлих батька та мати, третьої особи, позивачки та відповідача, так як вважає, що ці частки повинні бути не рівними посилаючись на те, що по рішенню суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають суттєве значення. Позивачка вважає, що в даний час є обставини, які мають суттєве значення для зміни розміру часток власників у праві спільної власності на спірну квартиру, а саме проживання позивачки в квартирі, проведення за кошти позивачки на протязі 15 років з 2000 року повільного ремонту в спірній квартирі із наданням копій товарних чеків за 2000, 2008, 2010 та 2013 роки, оплати комунальних послуг - квартирної лати та обігріву спірної квартири з 2000 року до теперішнього часу близько 200 тис. грн., з яких 40 тис. грн. за відповідача, який не проживав в квартирі. Позивачка вважає, що у в`язку з тим, що відповідач в ремонті квартири не допомагав, грошей не ремонт не давав, не утримував свою частку майна в спірній квартирі, не брав участь у підвищенні її вартості, то це є підставою для зменшення частки відповідача до 1/10 частки, та збільшення частки позивачки до 3/10 частки, а частки померлих батьків та третьої особи зазначити по 1/5 частки кожному. З такими позовними вимогами та обґрунтуванням зменшення для відповідача частки приватизованої спірної квартири відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не можна погодитися з огляду на наступне. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 14 жовтня 1996 року видано свідоцтво про право приватної спільної (сумісної) власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 83.9 кв. м., згідно розпорядження виконкому міської Ради народних депутатів № 1/2095-96 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яке зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 143п за реєстровим номером 39. До позову надана архівна копія МБТІ свідоцтва про право власності на житло від 14 жовтня 1996 року про належність квартири за адресою: [ADDRESS] на праві приватної спільної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Спірна квартира була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і належала співвласникам на праві спільної сумісної власності, адже частки у свідоцтві не визначені. [PERSON] (батько сторін) помер [INFO] , що потверджує свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане 23 червня 2014 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського правління юстиції. [PERSON] (мати сторін) померла [INFO] , що підтверджує свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане 30 травня 2016 року Красногвардійським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. На час смерті батьків сторін [PERSON] та [PERSON] спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності, адже частки співвласників у свідоцтві про права гласності на квартиру від 14 жовтня 1996 року не визначені та ні договором ні судом не встановлені. Положеннями ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому згоном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. [PERSON] , який є співвласником квартири, в порушення положень ст. 41 Конституції України, статей 317, 318, 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року протиправно обмежений співвласниками [PERSON] , [PERSON] у здійсненні його права і користування своїм майном, права безперешкодного доступу до свого майна спірної квартири. [PERSON] з січня 1997 року проживає у Німеччині за адресою [ADDRESS] . Співвласники [PERSON] та [PERSON] перешкоджають [PERSON] у користуванні спірною квартирою. Скориставшись тривалою відсутністю [PERSON] в Україні, змінили замки на вхідних дверях спірної квартири. Під час приїзду до України не пускали [PERSON] у спірну квартиру. Так, 08 червня 2018 року [PERSON] приїхав до України, але потрапити до квартири не зміг, оскільки [PERSON] змінила замки і відмовилась надати ключі від квартири, у зв`язку з чим [PERSON] звертався до органів поліції та до суду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2019 року у справі № 201/8017/18 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2019 скасовано і зобов`язано [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] та вселити [PERSON] . В матеріалах справи № 201/8017/18 міститься довідка Відділу обліку проживання Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 3579 від 10 травня 2019 року, яка видана на підставі заяви [PERSON] , згідно до складу сім`ї зареєстрованих у спірній квартири входять: [PERSON] уповноважений власник, незареєстрований власник, син [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 13 квітня 2020 року, онука [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 05 липня 2016 року в копії свідоцтва серії [NUMBER] від 30 червня 2016 року про народження [PERSON] , батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року у справі № 201/5907/20, яке набрало законної сили 02 лютого 2023 року, встановлено факт сумісного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] . У спірній квартирі проживають [PERSON] , її син [PERSON] , онука [PERSON] та невістка (дружина сина) [PERSON] , які користуються всією квартирою на свій розсуд і не пускають співвласника [PERSON] навіть зайти до спірної квартири під час приїзду в Україну. У зв`язку з відсутністю оригіналу свідоцтва про право власності на житло від 14 жовтня1996 року, для захисту своїх прав [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності за ним на частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті батьків та у зв`язку із втратою правовстановлюючого документу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року у справі 2 201/13078/16-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Дніпровської міської ради, треті особи - Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування та у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів - задоволено частково: визнано за [PERSON] право власності на 1/15 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 83.9 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , визнано за [PERSON] право власності на 2/15 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 83.9 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . В іншій частині цих вимог відмовлено. Колегія суддів дійшла до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/5 істину квартири у зв`язку із втратою правовстановлюючого документу з підстав відсутності невизнання відповідачем [PERSON] його такого права та саме на таку частину спірної квартири, та відсутністю доказів відмови позивачеві у видачі дублікату правовстановлюючого документу на квартиру. Як вже було встановлено колегією суддів, після батька [PERSON] , померлого [INFO] , спадкоємцями першої черги за законом є дружина померлого [PERSON] , та його діти [PERSON] та [PERSON] , які успадкували по 1/15 частині, зокрема, у спадковій квартирі [ADDRESS] , а після матері - [PERSON] успадкували її 1/5 частку та 1/15 частку, яку вона за життя успадкувала після свого чоловіка [PERSON] , тобто всього часток на спадкування позивачем та відповідачем станом на момент смерті матері [INFO] становило 4/15, по 2/15 частки для позивача та відповідача. При цьому колегія суддів зазначила, що на момент розгляду справи, враховуючи всі встановлені обставини скасування рішенням суду договору дарування від 2013 року на ім?я [PERSON] , що, в силу ст. 216 ЦК України, призводить до юридичних наслідків з повернення сторін договору у первісний стан, тобто можливість спадкування спадкоємцями за законом першої черги в рівних частках: [PERSON] та [PERSON] успадкували після батька по 1/15 часток, а після матері по 3/15 часток у спадковому майні, до складу якого входить і спірна квартира. Постанова Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року у вказаній справі не оскаржена в касаційному порядку і наразі є остаточною. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до пунктів 24, 25 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджених Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404, свідоцтво про право власності підлягає обов`язковій реєстрації в органі державної реєстрації прав. Державна реєстрація прав власності на приватизоване житло проводиться відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності за письмовою заявою власника (співвласників) органом приватизації видається його дублікат. Відповідно до пункту 13 глави 10 розділу II Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18 червня 2015 року № 1000/5 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 року за № 736/27181 особливим видом копії документа є дублікат - повторно оформлений службовий документ для використання замість втраченого чи пошкодженого оригіналу (диплома, свідоцтва, трудової книжки тощо), що має таку саму юридичну силу, дублікат виготовляється на такому самому бланку, що й оригінал, та містить інформацію, аналогічну інформації в оригіналі. На ньому проставляються відбиток печатки установи і підписи посадових осіб, які мають право підпису цих документів на момент оформлення дубліката. На дублікаті проставляється у правому верхньому куті відмітка «Дублікат». Для отримання дубліката свідоцтва про право власності на житло від 14 жовтня 1996 було запрошено співвласників [PERSON] та [PERSON] з паспортами на 11 грудня 2023 року о 12.00 годині до управління обліку, розподілу та приватизації житлового фонду Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (з останнім узгоджено дату та час), розташованого за адресою: [ADDRESS] , для подання спільної заяви співвласників та отримання дублікату зазначеного свідоцтва, проте [PERSON] та [PERSON] не з`явилися і відмовились від подачі заяви для отримання дублікату свідоцтва. Без подачі спільної заяви співвласників не має можливості отримати дублікат правовстановлюючого документу на квартиру, про що свідчить відповідь Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 12 грудня 2023 року № 3/12-9009. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, явлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають истотне значення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі 2146174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень. За загальним правилом мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи обладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний житла, без капітального переобладнання не створюватиме підстав для збільшена або зменшення частки співвласника, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та чинники, які не співвідносяться з обсягом грошових затрат співвласника у майно, не мають істотне значення, що можуть враховуватися для збільшення або зменшення частки особистого майна спірної квартири. В спірній квартирі проживають [PERSON] , [PERSON] з донькою [PERSON] та дружиною [PERSON] , які користуються всією квартирою на свій розсуд і перешкоджають [PERSON] у користуванні спірною квартирою. Отже, проведення поточного ремонту у спірної квартири у період 2000-2015 роки та комунальних послуг за спірну квартиру, в якій вони проживають, що зазначається позові як підстави для зміни часток співвласників, не мають істотного значення і не є підставами для збільшення частки особистого майна спірної квартири позивачки та зменшення частки відповідача у праві спільної сумісної власності. Факт вчинення відповідачу перешкод встановлений зазначеною постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2019 року у справі № 201/817/18. Відповідач не надавав позивачці жодного (ані письмового, ані усного) дозволу на втручання в його право власності, а позивачка ніколи не зверталась до відповідача з приводу необхідності проведення ремонтних робіт. Вказаний факт підтверджується в тому числі позивачкою, як і факт того, що відповідач в спірній квартирі з 1997 року не проживав та не користувалася будь-якими комунальними послугами. Позивачка фактично вирішила поставити відповідача перед фактом того, що нею з власної ініціативи були вчинені дії відносно майна, яке належить відповідачу, а останній повинен оплатити її дії своїм майном. Відповідач також звертає увагу суду на те, що позивачем пропущений визначений Цивільним кодексом України строк позовної давності у 3 роки, оскільки більша частина робіт нібито проводилась нею у 2000-2015 роках. Позовна давність застосовується до обгрунтованого позову. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд встановлює обгрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивує свої висновки. Таким чином, у випадку недоведеності позову суд відмовляє у задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. \~ \~ \~ \~Таким чином, наразі в порядку спадкування за законом після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] належить на праві часткової власності по 1/5 часток спірної квартири, що стосується іншої частки спірної квартири у розмірі 3/5 її частин, то вона є на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з рівними частками кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, та підгягає поділу між ними по 1/5 частин кожному. У позові [PERSON] не визнає права власності [PERSON] на 1/5 частину вказаної квартири на підставі свідоцтва від 14 жовтня 1996 року про право приватної спільної власності на квартиру і бажає крім усього іншого визначити частки спірної квартири померлих батька та матері. Визнання в судовому порядку права померлих осіб законодавством не передбачено, смерті батьків сторін відкрилась спадщина на їх частки у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, які перейшли до спадкоємців за законом [PERSON] та [PERSON] , які успадкували по 1/5 часток спірної квартири, Позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню за відсутності підстав для збільшення частини [PERSON] з 1/5 до 3/10 частини та зменшення частини [PERSON] з 1/5 до 1/10 частини у праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] та неможливості в судовому порядку визначати частки померлих [PERSON] та [PERSON] .. \~ \~ \~ \~Позивач ні в первісному позові, ні в уточненому, ні в судовому засіданні не приводить точний і правильний розрахунок часток власності, який би відповідав одному цілому, не порушував би права співвласників, був обгрунтований з точки зору закону і не суперечив вже винесеним рішенням місцевого і апеляційного суду. Вказане можливо було б мабудь виправити шляхом проведення експертного або іншого (наукового) дослідження з урахуванням обставин справи та наданих матеріалів, але вказаного позивачем зроблено не було, суд же розглядає справу лише в межах заявлених вимог і не виходить за межі позову. Згідно ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті З, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Отже, позивачем не доведено та не надано доказу того, що його права порушуються та/або оспорюються, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позову. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що при здійсненні правосудця у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та спрямований на забезпечення визнання та захист таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав. Державний реєстр прав є державною власністю, складовою Національного архівного фонду і підлягає довічному зберіганню. Вилучення будь-яких документів або частин Державного реєстру прав не допускається, крім випадків, передбачених законом. Доступ державного реєстратора до Державного реєстру прав здійснюється шляхом багатофакторної аутентифікації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України у Порядку ведення Державного реєстру прав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. 318, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Право власності насувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правовиків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач таких вимог (усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном) не заявляв. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені. З огляду на наведене та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог та підстав, на які посилається позивач у позові, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визначення часток права спільної сумісної власності на квартиру відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial