Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~02.07.2025 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до Єланецької селищної ради про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що їй та [PERSON] , [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] . Після смерті останнього вона звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Вона є єдиною спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] , проте не має можливості належним чином оформити свої спадкові права у зв`язку з невизначеністю частки спадкодавця у квартирі. Посилаючись на вищевикладене, просила суд визначити, що частка померлого [PERSON] , [INFO] , у праві спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 46,8 кв.м., житловою площею 24,1 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , становила 1/3. Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 23.09.2025 року витребувано від приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Волошина В.В. копію спадкової справи № 2/2024 відкритої щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Позивачка в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про слухання справи в її відсутність, позовні вимоги просила задовольнити. Представник відповідача\~у визначений\~строк відзив\~до суду\~не направив,\~у судове\~засідання не\~з`явився,\~хоча про\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлений\~належним чином,\~тому,\~у відповідності до ст.ст. 280,\~281 ЦПК України,\~за заявою позивачки суд ухвалив провести заочний розгляд справи у порядку спрощеного провадження. Положеннями ч. 2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши письмові матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку. Так, за\~Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України\~та\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів. Відповідно до ст.ст.\~1,\~3 ЦК України, ст.ст.\~2, 4, 12-13, ЦПК України,\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до\~ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В силу\~ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Як встановлено у ході розгляду справи по суті та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 02.08.1993 року. Право спільної сумісної власності над всіма співвласниками зареєстровано у КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» 14.09.1993 року за № 1423. [INFO] помер [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді частки у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивачка звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину на належну [PERSON] частку у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] позивачка не отримала в зв`язку з невизначеністю частки спадкодавця у квартирі. 06.11.2024 року приватним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, за якої позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки визначити частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] неможливо, по тій причині, що таке визначення може бути лише за згодою всіх трьох співвласників квартири, але один із співвласників [PERSON] помер. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Згідно із положеннями ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Також слід зазначити, що згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України. Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року визначено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Отже, не визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності не дає можливості позивачці набути право власності на вказану вище квартиру в порядку спадкування. При цьому суд враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Тому,\~з огляду\~на викладене,\~враховуючи те,\~що позивачка\~як спадкоємиця\~не може\~юридично закріпити\~своє право\~на спадщину\~без попереднього\~визначення розміру\~частки спадкодавця\~в спадковому\~майні,\~суд приходить\~до висновку,\~що позовні\~вимоги про\~визначення розміру\~частки [PERSON] у спільній сумісній власності на квартиру у розмірі 1/3 частини підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved