Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

28 квітня 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягувати з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання, як такому, що продовжує навчання у Київському національному університеті іменні Тараса Шевченка, в розмірі 1\\4 частини заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з дати подання позову та до досягнення [PERSON] 23 річного віку. В обґрунтування позову вказував, що він є сином відповідача. За рішенням Рокитнянського районного суду Київської області було видано виконавчий лист № 2-349/2008 від 04.08.2008 року. за яким було відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1\\4 частини заробітку щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Починаючи з 09.07.2008 року і до досягнення дитиною повноліття. 27 березня 2019 року Рокитнянським районним судом Київської області у справі № 375/2401/18 [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] . Позивач не був усиновленим. На даний час позивачу виповнилося 18 років і він навчається на першому курсі денної форми навчання в Київському національному університеті імені Шевченка. Загальна вартість платної освітньої послуги за весь строк навчання становить 213000,00 грн. мати позивача надає останньому щомісячну матеріальну допомогу для оплати харчування та проживання в місті Києві. Відповідач добровільно не надає допомоги, хоча є працездатною особою, та має можливість сплачувати аліменти, так як не має тяжких хронічних хвороб. 28 квітня 2025 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. 21 травня 2025 року на адресу суду від ЦМУ ДМС України надійшла відповідь щодо місця реєстрації відповідача. Ухвалою суду від 22 травня 2025 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. Судовий розгляд призначено на 08 липня 2025 року. 07 липня 2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового розгляду. Судовий розгляд у справі відкладено з 08 липня 2025 року на 05 серпня 2025 року. 21 липня 2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтовано тим, що станом на даний момент триває виконавче провадження, згідно якого проводиться стягнення аліментів по виконавчому листу № 2-349/2008, що виданий 04 серпня 2008 року Рокитнянським районним судом Київської області про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1\\4 заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 липня 2008 року і до досягнення дитиною повноліття. 27 березня 2019 року Рокитнянським районним судом Київської області ухвалено рішення, яким позбавлено батьківських прав Відповідача відносно Позивача (справа № 375/2401/18). 26 лютого 2025 року Позивачу виповнилося вісімнадцять років, тобто він став повнолітньою особою. Відповідач тривалий час перебував на психіатричному обліку у Комунальному некомерційному підприємстві Київської обласної ради «Київське обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» (08631, Київська обл., Васильківський район, смт Глеваха, вул. Вокзальна, 8), у зв`язку з чим, враховуючи свій стан здоров`я, не має можливості утримувати себе та повнолітнього сина, який продовжує навчання. (2) Відповідач позбавлений батьківських прав відносно Позивача, а тому, згідно положень чинного законодавства, з досягненням Позивачем повноліття та продовження ним навчання, у Відповідача не виникає обов`язок утримувати Позивача до досягненням ним двадцяти трьох років або до закінчення навчання. Обов`язок в особи, яку позбавлено батьківських прав, утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання, не виникає, адже з досягненням повноліття особа втрачає статус дитини. Наведена вище правова позиція повністю узгоджується з окремою думкою судді Верховного Суду Алли Лесько від 27 лютого 2019 року по справі № 760/17457/16-ц. Про те, що в особи, яка позбавлена батьківських прав, не виникає обов`язку утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання, зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїх ухвалах від 03 грудня 2014 року по справі № 6-37804св14 та від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-20540св15. В реєстрі судових рішень наявні лише три постанови Верховного Суду, згідно яких суд касаційної інстанції залишив в силі рішення судів нижчих інстанцій, якими вирішено стягувати аліменти на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, з осіб, яких було позбавлено батьківських прав. Зокрема, мова йде про постанови по справам № 760/17457/16-ц від 27 лютого 2019 року, № 310/1881/20 від 06 жовтня 2021 року та № 212/6120/18 від 04 грудня 2019 року. Нижче наведу доводи, чому суд по справі, в якій подається даний відзив, не має враховувати, під час вирішення справи, мотиви, за яких суд касаційної інстанції прийняв рішення на користь Позивачів в подібній категорії спорів. Згідно постанови по справі № 760/17457/16-ц від 27 лютого 2019 року суд касаційної інстанції не проводив правовий аналіз норм статей 6, 166, 199 СК України в частині можливості задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на осіб, які продовжують навчання, з осіб, яких було позбавлено батьківських прав, оскільки касаційна скарга подавалася з тих підстав, що відповідач по справі є інвалідом що не надає йому можливості сплачувати аліменти. В суді першої інстанції відповідач надав пояснення, що він не проти сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, але не може змиритися з тим, що його позбавлено батьківських прав. По цій справі суддя Верховного Суду Алла Лесько, яка була членом колегії суддів, виклала окрему думку про те, що у разі позбавлення батьківських прав в особи не виникає обов`язок утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. На вказану вище постанову Верховного Суду, в якій не було проведено аналіз норм статей 6, 166 та 199 СК України, відбувається посилання в наступних двох постановах Верховного Суду. Так, згідно постанови по справі № 212/6120/18 від 04 грудня 2019 року суд касаційної інстанції не проводив правовий аналіз норм статей 6, 166 та 199 СК України щодо виникнення обов`язку в особи, яка позбавлена батьківських прав, утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання, та коротко послався на постанову Верховного Суду по справі № 760/17457/16-ц від 27 лютого 2019 року. Згідно постанови по справі № 310/1881/20 від 06 жовтня 2021 року суд касаційної інстанції також не проводив правовий аналіз норм статей 6, 166 та 199 СК України щодо виникнення обов`язку в особи, яка позбавлена батьківських прав, утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання, та коротко зазначив, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог узгоджується з правовими позиціями, висловленими у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі № 760/17457/16-ц та від 04 грудня 2019 року по справі № 212/6120/18 (аналіз цих постанов мною проводився в попередніх абзацах). Отже, як бачимо, на рівні Верховного Суду є лише три постанови по подібній категорії спорів, згідно яких залишено в силі рішення судів нижчих інстанцій про задоволення позовних вимог. Однак, очевидно, що суд касаційної інстанції ухилився від детального аналізу норм статей 6, 166 та 199 СК України. Але вказані статті проаналізувала суддя Алла Лесько під час розгляду однієї з наведених вище справ, внаслідок чого прийшла до правильного висновку про необхідність залишення позовних вимог без задоволення. Варто звернути увагу і на матеріали Національної школи суддів України, згідно яких помилковою є позиція щодо стягнення аліментів на користь повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, з осіб, яких позбавлено батьківських прав (матеріали можна знайти за запитом в Google або подивитися за посиланням https://www.nsj.gov.ua/files/1557490805%D0%9B%D0%B5%D0%BA%D1%86% D1%96%D1%8F.pdf . Переконаний, що саме по справі, в якій подається даний відзив, Велика Палата Верховного Суду має поставити остаточну крапку про те, як повинні застосовуватися правові норми у подібних правовідносинах і зазначити, що в особи, яка позбавлена батьківських прав, не виникає обов`язок утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. (3) У Відповідача відсутня можливість сплачувати аліменти на повнолітнього сина, який продовжує навчання. Відповідно до частини 1 статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Позивачу та його матері (колишній дружині Відповідача) добре відомо, що Відповідач тривалий час перебував на психіатричному обліку в Комунальному некомерційному підприємстві Київської обласної ради «Київське обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання». Тобто, у Відповідача є проблеми з психічним здоров`ям, він по даний момент потребує періодичного нагляду психіатра. Відповідач за свої сорок чотири роки життя ніколи ніде офіційно не працював. Це підтверджується відповіддю на запит № 271068695 від 27 травня 2025 року Рокитнянського ВДВС у БЦ районі ЦМУ МЮ (м. Київ), відповіддю на запит № 271068858 від 27 травня 2025 року Рокитнянського ВДВС у БЦ районі ЦМУ МЮ (м. Київ), відповіддю на запит № 96113093 від 10 лютого 2021 року. Наведені вище документи були отримані з виконавчого провадження № [NUMBER], згідно якого проводиться стягнення аліментів по виконавчому листу № 2-349/2008, що виданий 04 серпня 2008 року Рокитнянським районним судом Київської області про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 липня 2008 року і до досягнення дитиною повноліття. Зрозуміло, що виконавче провадження № [NUMBER] триває по даний момент, адже Відповідач не має можливості виплатити заборгованість зі сплати аліментів. Відповідач по вказаному виконавчому провадженню щомісячно сплачує 2 000 грн. 00 коп., які надають йому його батьки та сестра. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08 липня 2025 року підтверджується, що у Відповідача немає у власності будь-якого нерухомого майна. Відповідач все життя мешкає в батьківському помешканні за адресою: [ADDRESS] . Відповідач в основному перебуває на утриманні своїх батьків, періодично Відповідачу допомагає його рідна сестра, [PERSON] . У своєму селі ( Житні Гори ) Відповідач інколи допомагає на прохання місцевих мешканців по домогосподарству (підмітати двори, виконати ті чи інші роботи тощо). Середньомісячний неофіційний заробіток Відповідача складає орієнтовно 4 000-6 000 грн. 00 коп. Відсутні у Відповідача і будь-які транспортні засоби, на підтвердження чого надається відповідь на запит № 271348483 від 28 травня 2025 року та відповідь на запит № 271069600 від 27 травня 2025 року, що отримані в межах виконавчого провадження № [NUMBER]. У постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 640/21562/15-ц зроблено правовий висновок, що суди першої та апеляційної інстанції, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідач неспроможний надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці та лише та обставина, що на батьків покладено обов`язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду по справі № 711/2815/17 від 08 жовтня 2018 року. Стороною Позивача не надано жодного доказу про те, що Відповідач має можливість утримувати себе і повнолітнього сина, який продовжує навчання. Навпаки, разом з даним відзивом надаються докази, які підтверджують факт відсутності у Відповідача доходів та майна, а його психічний стан не дозволяє йому заробляти гроші на своє утримання та утримання повнолітнього сина. Отже, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Прохальна частина позовної заяви Позивача є некоректною, адже Позивач просить суд стягнути аліменти з Відповідача з дати пред`явлення позову до досягнення Позивачем двадцяти трьох річного віку. В свою чергу, в подібній категорії спорів суди ухвалюють рішення про стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, до досягнення ними двадцяти трьох років або до закінчення навчання, в залежності яка обставина настане першою. Згідно з довідкою Київського національного університету імені Тараса Шевченка № 77 від 11 лютого 2025 року, Позивач закінчує навчання 30 червня 2028 року, тобто коли Позивачу має виповнитися двадцять один рік. Аналогічне підтверджується і наданими до позовної заяви договором № 2309ІТ про навчання у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка від 13 серпня 2024 року та договором № 2309/ІТ про надання платної освітньої послуги (навчання) для підготовки фахівців Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 13 вересня 2024 року. З таких обставин сторона Позивача має просити суд стягувати аліменти з Відповідача до 30 червня 2028 року або до закінчення навчання, а не до досягнення Позивачем двадцяти трьох річного віку. В позовній заяві зазначено, що сторона Позивача планує понести витрати на надання правової допомоги в сумі 6 000 грн. 00 коп. Сторона Відповідача просить суд відмовити в стягненні таких витрат, адже це поставить Відповідача у скрутне матеріальне становище. Вище вже вказувалося, що Відповідач досі продовжує виплачувати аліменти на утримання Позивача, які були присуджені його матері до досягнення Позивачем повноліття. Відповідач ніде офіційно не працює, середньомісячний неофіційний дохід Відповідача складає лише 4 000-6 000 грн. на місяць. 04 серпня 2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшли клопотання про долучення доказів та витребування інформації з Білоцерківського відділу ДРАЦС щодо особи, яка усиновила позивача. 04 серпня 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про виклик свідка та додаткові пояснення, які обґрунтовано наступним: Відповідач позбавлений батьківських прав відносно Позивача, а тому, згідно положень чинного законодаства, з досягненням Позивачем повноліття та продовження ним навчання, у Відповідача не виникає обов`язок утримувати Позивача до досягнення ним двадцяти трьох років або до закінчення навчання." Вказуючи на "втрату Позивачем статусу дитини" - представник Відповідача не бере до уваги той факт, що хоча батьківських прав Відповідач і був позбавлений, однак батьком Позивача у Свідоцтві про народження його прізвище залишилось. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Слід зазначити, що поки наші батькі живі, в будь якому віці ми є їхніми дітьми. Статтею 198 СК України передбачено, що "Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Стаття 199 СК України визначає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання: 1. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Таким чином, Позивач має право на отримання матеріальної допомоги від свого батька, на час навчання, оскільки навчається на денній формі навчання, не має можливості щодо працевлаштування на даний час. Посилання представника Відповідача на той факт, що Відповідач не має можливості утримувати себе та свого повнолітнього сина, то слід зазначити, що Відповідач сплачував аліменти у сумі 30 % прожиткового мінімуму для особи відповідного віку, хоча відсутність офіційного доходу у Відповідача не є підставою для звільнення його від сплати аліментів. Розмір аліментів, у разі відсутності офіційного доходу у платника аліментів визнаається відповідно до ч.2 ст. 195 СК України: Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. 3. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. На даний час, в сучасних умовах, непоодиноки випадки, коли батьки, з метою уникнення сплати за аліментами, працюють неофіційно. Щодо стану здоров`я Відповідача, то представником Відповідача не надано переконливих доказів, що Відповідач є непрацездатною особою, та не може працювати взагалі. Позивач також має проблеми зі здоров`ям, що зумовлює особливе харчування, та періодичне лікування. Мати Позивача, [PERSON] тривалий час самостійно утримує свого сина, всіляко його підтримує та забезпечує, але батьки мають однаковий обсяг зобов`язань щодо утримання своїх повнолітніх сина, дочку (як зазначено в законодавстві), в разі, коли діти продовжуть навчання. Батьки мають нести відповідальність щодо своїх дітей, в тому числі і повнолітніх, які продовжують навчання. Таким чином, Позивач є повнолітнім сином відповідача, досяг 18-річного віку, проте відповідно до статті 199 Сімейного кодексу України, не вважається повністю самостійною особою в матеріальному плані, оскільки продовжує навчання за денною формою навчання у вищому навчальному закладі, не має стабільного доходу та потребує матеріальної допомоги для забезпечення основних життєвих потреб. Таким чином, незважаючи на досягнення повноліття, має право на утримання до досягнення 23 років. В судовому засіданні 05 серпня 2025 року допитано в якості свідка [PERSON] , яка показала суду, що вона є мамою позивача та колишньою дружиною відповідача. Позивач навчається на платній основі в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, оплачує проживання в гуртожитку. Позивач має генетичне захворювання і йому на постійній основі потрібно вживати ліки. Вона є розлученою та самостійно утримує свого сина. Сину потрібно в місяць лише на ліки 2000,00 грн, також сину потрібно харчуватися лише дієтично, оплачувати гуртожиток в сумі 2000.00 грн на місць, їздити по Києву та двічі приїжджати додому Вартість щомісячної оплати навчання становить 5200,00 грн. Син немає можливості самостійно працювати, так як має велике навантаження на навчанні, йому не можна перебувати на сонці та потрібно уникати стресів. Ухвалою суду від 05 серпня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача та витребувано довідку про доходи позивача та відомості із органів реєстрації актів цивільного стану щодо можливого усиновлення позивача. Судовий розгляд у справі відкладено на 26 вересня 2025 року. 19 серпня 2025 року на адресу суду з ГУ ДПС у Київській області надійшла інформація про відсутність нарахованого доходу [PERSON] . Ухвалою суду від 26 вересня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача та витребувано з Таращанського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області інформацію щодо можливого усиновлення позивача та копію актового запису про народження останнього. Судовий розгляд у справі відкладено на 28 жовтня 2025 року. 22 жовтня 2025 року на адресу суду від Таращанського відділу ДРАЦС у Білоцерківському районі надійшла інформація про відсутність даних щодо особи, яка усиновила [PERSON] , [INFO] та актовий запис про народження останнього. В судовому засідання 28 жовтня 2025 року представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. В судовому засідання 28 жовтня 2025 року представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Позивач є сином відповідача та з 01 вересня 2024 року навчається на денній формі навчання в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, за кошти фізичних та/або юридичних осіб Загальна вартість оплати навчання становить 213 000,00 грн. Грошові кошти за оплату навчання вносяться щомісячно згідно з договором, укладеним ВНЗ із матір`ю позивача. Позивач хворіє на генетичне захворювання Синдром Жильбера, йому показано обмеження фізичних навантажень та дієтичне харчування. Мати позивача [PERSON] за шість місяців 2025 року отримала дохід в сумі 129 447,88 грн. Позивач не отримує доходу, усиновлений іншою особою не був. Відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання позивача, розмір якої станом на травень 2025 року становив 48 478,25 грн. Відповідач не отримує доходи та пенсію, немає у власності транспортних засобів, на банківських вкладах АТ КБ «ПриватБанк» зберігає грошові кошти в сумі 517,16 грн При вирішенні справи суд виходить з наступного: Згідно зі статтею 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріально допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. У пункті 20 постанови Пленумом Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі та можливість надавати таку допомогу. Приймаючи до уваги те, що [PERSON] навчається на денній формі навчання в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка за кошти фізичних осіб, він потребує матеріальної допомоги. У частині першій статті 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів суд, згідно з ч.1 ст. 182 СК України, враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи наявність визначеного законом обов`язку обох батьків утримувати власних дітей та можливість відповідача надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину в межах 1\\4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимоги позивача та стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина у розмірі 1\\4 частини з усіх видів доходу, починаючи з 28 квітня 2025 року (дня подачі позовної заяви до суду) і до досягнення [PERSON] 23 років, за умови що останній буде продовжувати навчання. Суд не бере до уваги твердження представнка відповідача щодо неможливості відповідача утримувати свого повнолітнього сина, так як доказів того, що відповідач є непрацездатною особою та не може працевлаштуватися в силу віку чи здоров`я, а також того, що останній має інших утриманців, що суттєво знижує його можливість виплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчатися у вищому навчальному закладі, матеріали справи не містять. Суд відхиляє твердження представника відповідача про те, що батько, який позбавлений батьківських прав, не має обов`язку утримувати свого повнолітнього сина до досягнення останнім 23-річного віку, за умови продовження навчання, так як норми сімейного кодексу не містять такого виключення. Суд не враховує посмлання представника відповідача на окрему думку судді Верховного Суду у справі № 760/17456/16-ц від 27.02.2019, так як відповідно до ст. 263 ЦПК України, суд, при ухваленні рішення у справі, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду, а не в окремих думках суддів з приводу вказаних правовідносин. Правова позиція Верховного Суду щодо можливості стягувати аліменти на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання, батько якої позбавлений батьківських прав, викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 760/17457/16-ц. На підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору на користь держави. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Приймаючи до уваги те, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а відповідач - ні, з останнього на користь держави підлягає стягнення судовий збір в розмірі 0, 4 прожиткового мінімуму доходів громадян, що становить 1211,20 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Щодо вирішення витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного: Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на правничу допомогу надано: 1)договір про надання правничої допомоги № 29/25 від 24 лютого 2025 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Єфремовою Іриною Іванівною; 2)орієнтовний розрахунок судових витрат на сумв 6000,00 грн, з яких 1500,00 грн - консультація та узгодження правової позиції з клієнтом; 3000,00 грн - підготовка та подача позовної заяви; 1500,00 грн участь в судових засіданнях; 3)платіжна інструкція від 24.02.2025 про перерахування [PERSON] грошових коштів в сумі 3000,00 грн адвокату Єфремовій І.І. за договором № 29/25; 4)платіжна інструкція від 09.03.2025 про перерахування [PERSON] грошових коштів в сумі 3000,00 грн адвокату Єфремовій І.І. за договором № 29/25. В постанові Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц вказано, що при обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04 Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. В постанові Об`єднаної палати Касаційного Господарського Суду Верховного суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 вказано, що у розумінні положень частини п`ятої статті 141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, Велика Палата ВС у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) вказала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Велика Палата ВС дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № № 910/12876/19 від 07.07.2021. Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. У разі недотримання вимог щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення. У справі, що розглядається, було встановлено фіксований розмір гонорару. В цьому випадку фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, не обчислюється. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас, зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, не є обов`язковими для суду у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Тож сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги і з урахуванням конкретних обставин суд може обмежити розмір, зважаючи на розумну необхідність судових витрат у справі. Правова позиція у подібних за змістом правовідносинах щодо ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, висловлена у додатковій постанові Касаційного господарського суду ВС від 13.02.2024 № 910/12155/22. Беручи до уваги неспівмірність суми гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, з урахуванням клопотання представника відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, викладеному у відзиві на позовну заяву, суд дійшов висновку про надмірність заявленої суми компенсації витрат, тому суд вважає, що вимога про ухвалення рішення щодо витрат на правничу допомогу, понесену позивачем, підлягає до часткового задоволення у розмірі 2000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved