Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

Представник позивача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою мотивуючи свої вимоги тим, що 05 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» і [PERSON] укладено кредитний договір № 3987056, відповідно до умов якого відповідач отримав 10 000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом, інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі надавши відповідачу грошові кошти, а відповідач зі свого боку не виконав умов кредитного договору. 29 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення права вимоги № 76-МЛ, відповідно до умов якого відбулось відступлення права вимоги, в тому числі і за вищевказаним кредитним договором, а сума заборгованості становить 26 850 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту 10 000 грн., прострочена заборгованість за сумою відсотків 14 950 грн., прострочена заборгованість за комісією 1 900 грн. На підставі викладеного, представник позивача звернувся до суду з цією позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 3987056 від 05 липня 2021 року в розмірі 26 850 грн., а також сплачений судовий збір у сумі 2\~422,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 7\~000 грн. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 09 вересня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача направив до суду клопотання в якому просив здійснювати розгляд справи за відсутності їх представника та не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача Перепелиця В.М. у системі «Електронний суд» сформувала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що відповідач заперечує отримання грошових коштів на підставі кредитного договору та у розмірі, вказаному у позовній заяві. Надані позивачем до позовної заяви документи, в тому числі розрахунок заборгованості, за змістом яких відсутні відомості про здійснення зарахування кредитором на користь відповідача грошових коштів, не доводять факт наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором, оскільки не є документами первинного бухгалтерського обліку. Позивач на підтвердження перерахування кредитних коштів у розмірі 10 000 грн. на рахунок відповідача долучає до матеріалів справи нібито платіжне доручення, зі змісту якого не можливо встановити повний номер платіжної картки та належність її відповідачу, оскільки дані останньої є частково зашифрованими, а також вказане платіжне доручення не містить відомості про платника і отримувача коштів, отже, банківські реквізити позичальника є невизначеними всупереч вимогам ЗУ «Про платіжні послуги». З долучених позивачем документів неможливо встановити те, що саме відповідачем були застосовані будь-яким способом ідентифікатори (коди підписання договору), зокрема, відсутні докази отримання відповідачем будь-яким чином цього одноразового ідентифікатора, відсутні докази реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційних системах кредитора. Виписка за картковим рахунком відповідача всупереч зазначеному відсутня і не надавалася позивачем до позовної заяви, а отже наявність заборгованості та її розмір з боку позивача не підтверджений належними, достатніми доказами у розумінні цивільно-правового законодавства. Розрахунок заборгованості за кредитним договором №3987056 від 05 липня 2021 року не підтверджує обставини перерахування відповідачу кредитних коштів, є аналітичним документом позивача, складеним в односторонньому порядку, тому не є безспірним доказом обставини видачі кредиту та відповідно наявності заборгованості за відсотками. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності ЗУ «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». З наданих до позовної заяви документів вбачається, що відповідачу встановлена комісія пов`язана з наданням кредиту 19% від суми кредиту і дорівнює 1 900 грн. без уточнення найменування конкретної послуги, яку позикодавець мав намір надавати відповідачу за ці кошти. Отже позивач всупереч вимогам ЗУ «Про споживче кредитування» та Правил про споживчий кредит безпідставно і неправомірно заявив вимогу до відповідача про стягнення комісії у розмірі 1900 грн. за надання кредиту, у зв`язку з відсутністю у кредитному договорі інформації про перелік додаткових та супутніх банківських послуг, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредитних коштів відповідачем. Посилання у позовній заяві на надіслання відповідачу письмової претензії про погашення кредитної заборгованості вих.№21373028/2029 від 13 червня 2025 року та надання її копії жодного значення не мають, оскільки не містять ні доказів її надіслання відповідачу, ні доказів її одержання, отже, у відповідача не виникло обов`язку здійснити платіж на користь позивача, оскільки закон пов`язує виникнення такого обов`язку саме з одержанням повідомлення про відступлення, яке відповідач не отримував. Позивачем не доведено склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, що є підставою для відмови у їх стягненні. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, та виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 05 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 3987056, відповідно до умов якого відповідачу було надано грошові кошти (кредит) у загальному розмірі 10 000 грн. строком кредитування 15 днів з 05 липня 2021 року з терміном (датою) повернення кредиту 20 липня 2021 року, де загальні витрати позичальника за кредитом (без врахування суми кредиту) складають 5 650 грн. у грошовому виразі та 5,409,714,00 % річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка), а орієнтована загальна вартість кредиту складає 15 650 грн., комісія за надання кредиту 1 900 грн., яка нараховується за ставкою 19,00 % від суми кредиту одноразово, проценти за користування кредитом 3 750 грн., які нараховуються за ставкою 2,50 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, стандартна процентна ставка за користування кредитом за ставкою 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (а. с. 11-12). Пунктом 4.2 вказаного договору визначено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгації та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування, має право нарахувати проценти за стандартною ставкою передбачено. п. 1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної ставки, передбаченої п. 1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця. Вищезазначений кредитний договір підписано сторонами з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби, що передбачено розділом 6 цього договору та підтверджується довідкою про ідентифікацію ТОВ «Мілоан» з відомостями про: одноразовий ідентифікатор W72236, дату та час відправки одноразового ідентифікатора позичальнику: 05 липня 2021 року о 07 годині 59 хвилин; номер телефону, на який відправлено одноразовий ідентифікатор: [NUMBER] (а. с. 13, 14). Крім того, відповідачем [PERSON] разом з підписанням кредитного договору також було підписано паспорт споживчого кредиту № 3987056 і погоджено графік платежів за договором про споживчий кредит № 3987056 (а. с. 13). Також судом встановлено, що ТОВ «Мілоан» було перераховано грошові кошти [PERSON] , що підтверджується платіжним дорученням № 50512224 від 05 липня 2021 року про перерахування коштів у розмірі 10 000 грн. на кредитний рахунок № [NUMBER] , з призначенням платежу «кошти згідно договору 3987056» (а. с. 14). Матеріалами справи підтверджено, що 29 вересня 2021 року між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та ТОВ «Мілоан» укладено договір відступлення права вимоги № 76-МЛ, у відповідності до умов якого позивач отримав право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними в реєстрі боржників, укладеними між ТОВ «Мілоан» і боржниками (а. с. 15-19). Більш того, 29 вересня 2021 року було підписано між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» акт приймання-передачі реєстру боржників від 29 вересня 2021 року за договором факторингу відступлення права вимоги № 76-МЛ від 29 вересня 2021 (а. с. 19). Судом також встановлено, що відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимог № 76-МЛ від 29 вересня 2021 року, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 3987056 від 05 липня 2021 року на загальну суму заборгованості 26 850 грн., яка складається з: 10 000 грн. - залишку по тілу кредиту; 14 950 грн. - залишку по відсотках; 1 900 грн. - залишку по комісії (а. с. 19). Згідно з відомості про щоденні нарахування та погашення від ТОВ «Мілоан», а також виписки ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» з особового рахунку за кредитним договором № 3987056 від 05 липня 2021 року, судом встановлено, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 26 850 грн., з яких: 10 000 грн. прострочена заборгованість за сумою кредиту; 14 950 грн. - прострочена заборгованість за відсотками; 1 900 грн. прострочена заборгованість за комісіями (а. с. 14-15). Отже судом встановлено, що з моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем не здійснювалося нарахування жодних нарахувань, що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками заборгованості. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із частиною 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У статті 3 ЗУ «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію,і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»). Згідно із ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Отже, принцип змагальності сторін визначений законом і він передбачає, що кожна сторона повинна довести перед судом обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У кожної із сторін не має процесуальних переваг у доведенні своїх вимог і заперечень. Також у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі №526/405/13 вказано, що факт не вчинення жодних дій щодо розірвання кредитних договорів, або визнання їх не дійсними тривалий час, а також користуванням кредитними коштами та сплати апелянтом в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитними договорами є нічим іншим, як визнанням вище наведених кредитних договорів такими, що укладені з досягненням всіх істотних умов, а також підтвердженням отриманням всіх благ передбачених кредитними договорами. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Як зазначалося вище з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] 05 липня 2021 року уклав з ТОВ «Мілоан» договір про споживчий кредит № 3987056, який укладено в електронній формі та підписано електронним підписом шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Отже, відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо його особистих даних. При цьому, факт ідентифікації відповідача підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про ідентифікацію. З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що ТОВ «Мілоан» та відповідач узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі відповідача на укладення договору на погоджених умовах шляхом їх підписання, що також не заперечувалось у судовому засіданні представником відповідача. При цьому, стороною відповідача не було надано суду доказів, які б підтверджували належне та у повному обсязі виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором. Суд вважає, що умови кредитного договору, в тому числі і щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами, були узгоджені сторонами на момент підписання договору позики, позичальник погоджувався на визначені договором умови, крім цього, умови договору чітко прописані у тексті договору, наведено розрахунок відсотків за весь період кредитування коштами. У постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 Верховний Суд зазначив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту. Проте, матеріали справи не містять докази на спростування належності [PERSON] банківської картки № [NUMBER] , яка зазначена у платіжному дорученні № 50512224 від 05 липня 2021 року про перерахування коштів у розмірі 10 000 грн. Водночас, стороною відповідача також не надано виписки з особового рахунку за картковим рахунком [PERSON] на спростування обставин отримання кредитних коштів у сумі 10 000 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. На підтвердження своїх доводів щодо неотримання кредитних коштів відповідачем не надано жодних доказів того, що кошти не були зараховані на його картковий рахунок, чи доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить. При тому, що відповідач не був позбавлений такі докази надати, маючи безперешкодний та повний доступ до них. Тобто, з матеріалів справи встановлено, що 05 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 3987056, за умовами якого позичальнику було надано кредит у розмірі 10 000 гривень строком на 15 днів. Разом з тим, 20 липня 2021 року припинилось право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та інших платежів за цим договором, а позивачем не надано доказів того, що відповідно до умов договору відбулась його пролонгація, і матеріали справи таких не містять доказів на підтвердження цього. Договором про споживчий кредит № 3987056 від 05 липня 2021 року передбачено, що позика в сумі 10 000 грн. надається [PERSON] на строк 15 днів під 2,5 % за кожен день користування. Отже, за цим договором проценти за користування грошовими коштами можуть бути нараховані лише протягом 15 днів, тобто терміну, на який були надані кредитні кошти, а тому розмір заборгованості за відсотками за користування позикою, з урахуванням умов договору щодо розміру денного відсотку за користування коштами, складає 3 750 грн. (10 000 грн. х 2,5 : 100 х 15). Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути відсотки за споживчий кредит №3987056 від 05 липня 2021 року у розмірі 3 750 грн., а тому позовна заява в цій частині підлягає частковому задоволенню. Крім того, п. 1.5.1. договору про споживчий кредит № 3987056 від 05 липня 2021 року передбачена комісія за надання кредиту в сумі 1 900 грн., яка нараховується за ставкою 19 % від суми кредиту одноразово. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Більш того, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 жовтня 2019 року по справі №740/4328/14. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-2071цс16. Аналізуючи норми ст. ст. 549-552, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, суд вказує на те, що наслідками укладення договору позики є: зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві суму грошових коштів (суму позики); одержання позикодавцем від позичальника процентів від суми позики; сплата позичальником позикодавцю індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; сплату позичальником позикодавцю неустойки (штрафу, пені) у разі порушення боржником зобов`язання. Проте, положеннями параграфа 1 «Позика» Глави 71 Розділу І Книги п`ятої ЦК України не передбаченого такого наслідку укладення договору позики як сплата комісії. Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Частина 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Особа, яка включила ту чи іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується, зокрема в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову. Зазначене правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені», а й щодо умов, які хоч і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін». Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №607/11746/17, провадження № 61-18730св20. Частина 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним. Згідно з висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше ніж один раз на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 цього Закону. Зокрема, оскільки позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Отже, суд дійшов висновку про те, що позивачем не зазначено та не надано доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного договору, а тому позовна вимога в частині стягнення комісії в сумі 1\~900 грн. задоволенню не підлягає. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд зазначає, що враховуючи наявні в матеріалах справи докази, позивачем доведено факт переходу від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «ФК «Кредит капітал» права вимоги щодо заборгованості за договором про споживчий кредит № 3987056 від 05 липня 2021 року. Крім того, варто зазначити, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. При цьому, доказів погашення заборгованості за договором про споживчий кредит № 3987056 від 05 липня 2021 року первісному кредитору - ТОВ «Мілоан» суду не представлено, клопотання про витребування відповідних доказів судом не було заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Отже, за встановлених судом обставин позивач має право на стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором за період з 05 липня 2021 року по 20 липня 2021 року у сумі 13 750 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) 10 000 грн., заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом 3 750 грн., а щодо стягнення заборгованості за нарахованими процентами в сумі 11 200 грн. та заборгованості за комісією в сумі 1 900 грн., то у цій частині позовні вимоги є недоведеними, тому не підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1\~240,52 грн. (13 750 грн.*2 422,40 грн. / 26 850 грн.), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача також понесених позивачем витрат за надання професійної правничої допомоги, що підтверджуються договором № 0605 про надання правової (правничої) допомоги від 06 травня 2025 року, який укладений між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Апологет», в особі адвоката Усенка М.І., який діє на підставі статуту, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії № 2093 від 29 вересня 2022 року, ордеру на надання правничої допомоги Серії ВС № 1370094 від 06 травня 2025 року; детальним описом робіт (наданих послуг) щодо боржника [PERSON] від 23 червня 2025 року; актом № 1965 наданих послуг правової (правничої) допомоги від 23 червня 2025 року на загальну суму 7 000 грн. (а. с. 20-22). Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 7 000 грн. не відповідають у повній мірі критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечать принципу розподілу таких витрат, оскільки з матеріалів справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних правових (юридичних) послуг та їх необхідністю, обсягом наданих адвокатом послуг. Крім того справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, сторони до суду не з`являлися, а отже вона не відноситься до складних справ. При цьому, зважаючи на те, що фактично правова допомога сторонам у цій справі все ж була надана, є документально підтвердженою, та беручи до уваги заперечення представника відповідача щодо недотримання співмірності витрат на правничу допомогу, суд вважає необхідним частково задовольнити заяву представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн., що є співставним з обсягом і змістом наданих адвокатами послуг та відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю, необхідністю у цій справі і пропорційності задоволених позовних вимог.

Outcome: partial