Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить суд стягнути з відповідача 55 965 грн. 36 коп. заборгованості за кредитним договором № АВН0СТ155101734603920411 від 19.12.2024 року та судові витрати. Вимоги мотивує тим, що 19.12.2024 року [PERSON] приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ "Акцент-Банк" з метою укладання кредитного договору № АВН0СТ155101734603920411 та отримання кредиту. На підставі вказаної Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ "Акцент-Банк" відповідачу надано кредит в розмірі 50 000 грн. 00 коп., строком на 24 місяці, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 55,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим банк звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача по довіреності Шкапенко О.В. в судове засідання не з`явився, просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник Рудейчук Я.В. в судовому засіданні кожен окремо проти позовних вимог заперечує в повному обсязі, при ухваленні рішення просять врахувати відзив на позовну заяву (а.с. 37 40) та відмовити позивачу у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи в межах наданих суду доказів, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії анкети-заяви № АВН0СТ155101734603920411 від 19.12.2024 року, довідки про умови та правила кредитування кредитними картками, Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, [PERSON] отримала кредит в розмірі 50 000 грн. 00 коп., строком на 24 місяці, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 55,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач скористалася кредитною кредитними коштами, однак порушує умови кредитного договору та згідно розрахунку заборгованості за кредитним № АВН0СТ155101734603920411 від 19.12.2024 року станом на 08.07.2025 року заборгованість становить 55 965 грн. 36 коп., яка складається, з: 46 225 грн. 61 коп. - загального залишку заборгованості за наданим кредитом; 9 234 грн. 77 коп. - загального залишку заборгованості за відсотками; 504 грн. 98 коп. - загального залишку заборгованості за пенею. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК Українирозмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (зрозстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Відповідно до положень частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів що найменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла що найменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Суд оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому такі кожному окремо, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Із підписаної [PERSON] 19.12.2024 року о 19:28:36 за допомогою електронного підпису 0211a8085fdc81597747abda9eb15e5786e0d8d0eb669b47834c60476915ad8bdc заяви щодо встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком вбачається, що сторонами погоджена сума споживчого кредиту, (в розмірі 50 000,00 грн.), строк кредитування (24 місяці), визначений тип кредиту (без залоговий), мета отримання кредиту (придбання товару, здійснення платежів, оплата послуг), спосіб надання кредиту (зарахування коштів на поточний рахунок з подальшою можливістю зняття коштів). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. Ураховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у банку не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитними договорами, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком було завчасно направлені вимоги про дострокове повернення кредитів, а відповідачем такі вимоги було отримано. Верховний Суд у подальших своїх постановах підтримав цей правовий висновок, вказуючи про необхідність виконання банком обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, тому, враховуючи те, що кредитний договір № АВН0СТ155101734603920411 від 19.12.2024 року, укладений між [PERSON] та банком, є споживчим, вказаний висновок підлягає застосуванню під час вирішення заявлених позовних вимог у цій цивільній справі. Позивач всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надав суду жодних доказів на підтвердження направлення на адресу відповідача вимоги про дострокове погашення кредиту. Суд зауважує, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права направлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки, матеріали справи не містять доказів виконання позивачем своїх обов`язків, передбачених частиною 4 статті 16 Закону України «Про споживчекредитування» щодо повідомлення у письмовій формі споживача про наявність заборгованості із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені, то у [PERSON] не виник обов`язок дострокового повернення суми грошових коштів за кредитним договором №АВН0СТ155101734603920411 від 19.12.2024 року. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для покладення на відповідача обов`язку дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, строк виконання якого станом на дату звернення до суду з позовом 09.07.2025 року (згідно штампу вхідної кореспонденції) не настав, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Outcome: dismissed