Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва звернулась [PERSON] з позовом про відшкодування моральної шкоди, за результатом розгляду якого просить стягнути з держави рф на свою користь у якості відшкодування моральної шкоди грошову суму в розмірі 35 000,00 євро, що складає еквівалент 1 520 263,50 грн. В обгрунтування позову зазначено, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022р. в Україні введено воєнний стан, у зв`язку з початком війни, яку російська федерація розпочала та здійснює на території незалежної держави Україна відносно громадян України. З початком збройної агресії, а саме з 24.02.2022р., ситуація в м. Харкові загострювалась і по сьогоднішній день тривають постійні обстріли міста з різних сторін з боку рф, гинуть люди. Задля збереження життя, як зазначає позивачка, вона була вимушена ночувати в бомбосховищах. Проживала та зареєстрована в [ADDRESS] , тобто в Харківській територіальній громаді на території Харківської області. Зазначена територія включена до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на день подання позову. Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупований територій України №309 від 22.12.2022р. вся територія Харківської територіальної громади віднесена до території можливих бойових дій. Реєстрація мешкання позивача на даній території є беззаперечним доказом проживання позивача в епіцентрі військових/бойових дій, під час якого особа стає свідком вбивств, тілесних ушкоджень, знищення майна мирного населення, чує, бачить військові постріли, бомбардування, вибухи, пожежі, руйнування тощо. Лише з початку року окупаційні війська росії завдали по Харкову понад 1 700 ударів, з них 230 ракетних. З цими діями пов`язане перебування позивача в бомбосховищах, неможливості вільного та спокійного проживання на рідній землі, спілкування з близьким та користування майном, оскільки позивач постійно перебуває в небезпеці, як і його рідні, та і взагалі всі громадяни нашої держави. У зв`язку із збройною агресією позивачка прийняла рішення переїхати до м. Києва, де і 19.07.2022р. оформила статус ВПО. Відповідно до п. 1.14. розділу І наказу №309 від 22.12.2022р. Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, яким затверджено перелік територій, на яких ведуть (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, вся територія міста Києва віднесена до території можливих бойових дій. Отже, як вказує позивачка, у зв`язку з цим вона кожного дня зазначає душевних страждань і принижень, переносить стрес і побоювання за свою безпеку, безпеку рідних. Зазначеними обставинами були порушені нормальні життєві зв`язки та погіршилися відносини з оточуючими людьми, позивач кожного дня вживає додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права. Моральні страждання внаслідок стресу позивача викликані через постійні повітряні тривоги та необхідність перебувати тривалий час в укритті, бомбардування об`єктів критичного інфраструктури, у зв`язку з цим позивач зобов`язана докладати додаткових зусиль для організації свого життя, забезпечення безпеки та захисту порушених прав. Внаслідок збройної агресії російської федерації порушень цивільне право позивача, яка періодично мешкає в бомбосховищах, а саме: позбавлено можливості користуватися належним майно та вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб, та рухомим майном, що знаходиться в ній, а також втрата можливості розпоряджатись ним, що завдає позивачу моральної шкоди. Позивач вказує, що саме моральна шкода в розмірі 35 000,00 євро є справедливою компенсацією з агресора - російської федерації, за факт порушення основоположних прав людини в Україні, через що позивачу завданий власний душевний невгамовний біль, безперервні страждання через війну. Ухвалою судді від 18.03.2025 року за поданим позовом відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Верховний Суд у Постанові від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19 сформулював правові висновки про те, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема рф, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Верховний Суд також установив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року немає необхідності в направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, а з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з рф у зв`язку з повномасштабною збройною агресією. 16.06.2025 року ухвалою суду підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду. Позивач до судового розгляду подала заяву, якою просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно паспорту громадянина України, виданого Дзержинським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області 04.06.2013р., [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Довідки від 19.07.2022р. №3001-5001889754 вбачається, що позивачка взята на облік як внутрішньо переміщена особа за фактичним місцем проживання/перебування [ADDRESS] . На день звернення до Голосіївського районного суду міста Києва із указаним позовом позивачка у справі зареєстрована з ВПО за адресою згідно вказаної вище Довідки. Згідно наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025р. №376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуть (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» Харківська міська територіальна громада в період 24.02.2022р. по 15.09.2022р. були територією активних бойових дій, а з 15.09.2022р. є територією, на який ведуться (велися) бойові дії; м. Київ був територією активних бойових дій у період з 24.02.2022р. по 30.04.2022р. Отже, посилаючись на вказані докази, позивач зазначає, що вона підтверджує переселення та зміну місця проживання внаслідок військових подій, наголошуючи на тому, що саме через воєнні дії рф проти України вона змушена була покинути місто Харків переїхавши до м. Києва. Зміна місця проживання, перебування та проживання на території активних бойових дій, вплинули на життя позивача, яка обґрунтовано переживали за своє життя, шукала безпечніше місце для проживання через триваючу військову агресію держави рф. Факти про початок військової агресії рф проти України в лютому 2014 року та анексію Криму, а також часткову окупацію територій Донецької та Луганської областей визнані загальновідомими та не підлягають доказуванню в судовому порядку згідно з приписами частини 3 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України. Такі обставини відомі широкому колу громадян України та міжнародної спільноти, доведені офіційними джерелами, тому не потребують додаткового доказування в судовому процесі, оскільки вони вважаються всесвітньо відомими та широко визнані в суспільстві. Суд зазначає, що проживання на території активних бойових дій, зміна місця проживання через військову агресію можуть призводити до серйозних душевних хвилювань та психологічного тиску на особу. Стрес, постійний страх за власну безпеку та безпеку близьких, невизначеність та нестабільність можуть великою мірою вплинути на емоційний стан людини. Ця ситуація може призвести до погіршення психічного стану, депресії, тривожності, також може вплинути на соціальну адаптацію, взаємовідносини з оточуючими та загальний стан фізичного та психічного здоров`я. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Частиною 1 статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно із ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Згідно із п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно із статтею 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії рф, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. рф, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що рф, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, Договір між Україною і російською федерацією про українсько-російський державний кордон, рф вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що, у свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення рф з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. рф, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Аналогічну позицію щодо непоширення на рф судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією рф проти України, викладено в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17, провадження №14-167 цс 20, що згідно приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Згідно частини першої та четвертої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: зокрема, у випадках, встановлених законом. Згідно ч. 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема підпунктом 15 пункту 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який уважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Конвенцією порушення. При вирішенні позовних вимог про компенсацію завданої позивачу моральної шкоди, а також розміру цієї шкоди, суд застосовує практику ЄСПЛ та керується розміром задоволених вимог заявників по схожим спорам, що розглядалися ЄСПЛ, зокрема, у рішеннях ЄСПЛ «Хачукаєви проти росії», «Сагаєва та інші проти росії», «Ісламова проти росії», «Султигов та інші проти росії», а також зокрема рішення у справі «Лоізіду проти Турецької Республіки», згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію заявнику, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. З огляду на це, суд вважає належним, обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені рф відносно позивача. Як вбачається із матеріалів справи, позивач з початком військової агресії з боку російської федерації, як повноправна громадянка своєї країни, була змушена залишити свій налагоджений побут та місце проживання через обставини, на які вона не мала впливу, через що зазнала значного психологічного тиску на неї особисто. Бойові дії призвели до неможливості подальшого проживання у м. Харків, а тому в липні 2022 року позивач змушена була залишити місце свого мешкання, змінивши власний побут та спосіб життя. Суд визнає аргументи позивача щодо порушення російською федерацією основних прав та свобод, що призвели до серйозних страждань. Військовий конфлікт відбувається за особливої цинічності порушення прав людини, що призводить до внутрішніх турбот та відсутності змоги жити так, як раніше, до військової агресії рф проти України. Позивач постійно переживає невпевненість, втратила душевний спокій та звичний спосіб життя, відчуваючи постійний стрес та пригніченість. Окрім того, суд враховує, що позивач протягом тривалого часу втратила можливість користуватись і розпоряджатись своїм житлом, можливість спілкуватись з родиною, змінила звичний ритм життя через тривалі активні бойові дії в м. Харкові та Харківській області, і ці обставини і далі мають вплив на її життя. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, які зазнав позивач та її син, множинний характер порушень їх конституційних прав, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у їх житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану, а тому суд приходить до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 35 000,00 євро. Таким чином, враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 35 000,00 євро. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15 140,00 грн.

Outcome: approved