Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-23 00:00:00

14.04.2025 представник позивачки [PERSON] - адвокат Ярмоловський Л.М. звернувся до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, покликаючись на те, що [INFO] помер дідусь позивачки, [PERSON] , який постійно проживав в [ADDRESS] . Померлий, [PERSON] , [INFO] склав заповіт, у якому йшлося, що дві треті частини належного йому майна він заповідає у власність сина, [PERSON] і одну третю частину цього ж майна заповідає внучці [PERSON] . Вказує, що у заповідача, [PERSON] , було двоє дітей: Син - [PERSON] та донька - [PERSON] . Син - [PERSON] одружився з [PERSON] , дітей у них не було. Разом із спадкодавцем, до його смерті, постійно однією сім`єю жили у будинку [ADDRESS] . [INFO] померла, [PERSON] , похоронена в с. Лаврів. [INFO] , помер [PERSON] , похоронений в с.Лаврів. Зазначає, що 08 листопада 1970 року одружилися батьки позивачки: [PERSON] (донька [PERSON] ) та [PERSON] . [INFO] народилася позивачка, [PERSON] . 6 листопада 1993 року уклали шлюб позивачка, [PERSON] з [PERSON] . Крім того вказує, що 15 липня 2003 року виконавчий комітет Великолінинської сільської ради рішенням №19, вирішив оформити право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , на померлого [PERSON] та 27.08.2003 року видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Самбірське МБТІ 05.10.2003 року [PERSON] видало Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно на 1/1 частку житлового будинку. Також зазначає, що мати позивачки, [PERSON] , померла [INFO] . Позивачка, [PERSON] , єдиний спадкоємець в порядку спадкування за заповітом [PERSON] , від 28 лютого 1986 року, який став власником нерухомого майна, згідно правовстановлюючих документів, а саме, Свідоцтва про право власності на нерухоме майно та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно на 1/1 частку житлового будинку. [PERSON] Старосамбірське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 08.06.2020 року видало Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , однак, листом від 06 вересня 2024 року Старосамбірська державна нотаріальна контора повідомила, що не вправі видати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок за [ADDRESS] , оскільки на момент смерті майно не належало [PERSON] , рекомендовано звернутися до суду. З огляду на наведене просить суд: « …Визнати за [PERSON] 1/1 частку приватної форми власності по [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Великолінинської сільської ради від 15.07,2003 року за № 19, Старосамбірського району, Львівської області. Визнати право власності в порядку спадкування за заповітом [PERSON] від 28.02.1986 року, на 2/3 частки житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] , за спадкоємцем [PERSON] , померлого [INFO] , який після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк, право на прийняття належної йому 2/3 частки спадщини переходить до його спадкоємця, [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом [PERSON] від 28.02.1986 року на 1/3 частку житлового будинку [ADDRESS] …». Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2025 справу передано для розгляду судді Кушніру А.В. Ухвалою судді від 15.05.2025 відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 31.07.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Ярмоловський Л.М. не з`явилися, проте представник позивачки подав до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник відповідача - Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області у судове засідання не з`явився, проте подав до суду клопотання, в якому просять справу розглядати без їх участі, проти позову не заперечують. Оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову, проте частково, виходячи із наступного. Судом встановлено, що [INFO] в с.Лаврів Старосамбірського району Львівської області помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08.08.2003 року (а.с.7). Внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, до складу якої входить право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , проте право власності на даний будинок за життя спадкодавцем належним чином оформлено не було, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 27.08.2003 року, виданим на підставі рішення Виконавчого комітету Великолінинської сільської ради №19 від 15.07.2003 року (а.с.19) та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1645435 від 05.10.2003, реєстраційний номер 2426455 (а.с.20), технічним паспортом (а.с. 22-24). Спадкодавець [PERSON] до дня смерті був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] та на момент смерті з ним проживали та були зареєстровані: [PERSON] , 1930 року народження, та [PERSON] , 1933 року народження, що підтверджується довідкою виданою Виконавчим комітетом Великолінинської сільської ради Старосамбірського району Львівської області №492 від 01.06.2020 року (а.с.55). Як вбачається із копії заповіту від 28 лютого 1986 року (а.с.56) [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: 2/3 частини належного йому майна заповів у власність сина [PERSON] і 1/3 частину цього ж майна заповів внучці [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , був сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21 серпня 1973 року ( а.с.8). [PERSON] одружився з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 02.02.1957 року (а.с.10). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09 листопада 1994 року (а.с.11). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15 серпня 2000 року (а.с.12). [PERSON] (мати позивачки), [INFO] , була донькою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.14). [PERSON] одружилася з [PERSON] (батько позивачки) [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.15). [INFO] у них народилася донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12 грудня 1975року (а.с.16). Згідно з актом обстеження матеріально - побутових умов житлового будинку в [ADDRESS] від 27.11.2023 року за № 965 виданого Великолінинським старостинським округом Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області, встановлено, що [PERSON] , після смерті діда, [PERSON] , який проживав в [ADDRESS] , періодично відвідує житловий будинок та обробляє землю біля будинку, доглядає за садом, проводить ремонт житлового будинку та господарських споруд. Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за параметром запиту [PERSON] - номер заповіту у Спадковому реєстрі: 44698166, дата посвідчення: 28.02.1986 (а.с.41). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), за параметром запиту [PERSON] - за вказаними параметрами запиту у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а.с.43,44). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), за параметром запиту [PERSON] - за вказаними параметрами запиту у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а.с.45,46). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), за параметром запиту [PERSON] - за вказаними параметрами запиту у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а.с.47,48). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за параметром запиту [PERSON] - дата смерті: [INFO] , номер спадкової справи у спадковому реєстрі: 66132052, номер у нотаріуса: 213/2020, дата заведення: 17.07.2020 (а.с.42). Як вбачається із копії матеріалів спадкової справи №213/2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] , [PERSON] звернулася до Старосамбірської державної нотаріальної контори Львівської області з приводу оформлення своїх спадкових прав після смерті останнього, зокрема на житловий будинок [ADDRESS] , проте листом №1823/02-14 від 06.09.2024 нотаріус повідомила останню про те, що [PERSON] , помер [INFO] , а Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на житловий будинок [ADDRESS] , видане Великолінинською сільською радою Старосамбірського району Львівської області 27 серпня 2003 року, тобто після смерті спадкодавця. У зв`язку з вищевказаним, Старосамбірська державна нотаріальна контора не вправі видати свідоцтво про право на спадщину на вищевказане майно, оскільки фактично на момент смерті воно не належало [PERSON] . Рекомендовано звернутись за захистом своїх прав до суду. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними в матеріалах справи вищевказаними письмовими доказами. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що у даних правовідносинах слід керуватися положеннями ЦК УРСР (в редакції 1963р.). Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 цього кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом положень ст.ст.560, 561 цього кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, згідно з вимогами частини першої статті 206 ЦПК України, може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій заяві. Відповідач визнав позов, про що зазначив у поданій до суду заяві. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорюється, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] , до складу якої входить право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] , проте право власності на даний будинок за життя спадкодавцем належним чином оформлено не було. За життя спадкодавець [PERSON] склав заповіт від 28.02.1986, яким 1/3 частину належного йому майна заповів своїй внучці - [PERSON] (позивачу у справі), яка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, тобто у відповідності до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини після смерті діда. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Таким чином, з огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд вважає, що визнання відповідачем пред`явленого позову в цій частині не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави згідно положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України для часткового задоволення позову та визнання права власності за позивачкою [PERSON] на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті діда [PERSON] , який помер [INFO] . Щодо решти позовних вимог, то в задоволенні таких слід відмовити з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (зокрема, постанови від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), саме тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Так, у своїх позовних вимогах представник позивача просить також визнати право власності на спірний житловий будинок (його частки) за спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] . Отже, обраний позивачем спосіб захисту порушених прав є неефективним, оскільки не може призвести до реального захисту або відновлення порушеного права позивача (у разі його наявності). Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Таким чином, з огляду на вищенаведене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, виходячи з фактично заявленого предмета та підстав позову, враховуючи всі встановлені обставини справи в сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні решти частини позовних вимог слід відмовити з підстав неефективності обраного позивачем способу захисту.

Outcome: partial