Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що 30 грудня 2023 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований Тернопільським відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану у\~Тернопільській області\~Західного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції,\~актовий запис\~№ 2259.Від шлюбу дітей не мають. Позивачка вказала, що одруження з відповідачем виявилося невдалим, через те, що між ними зникли повага та взаєморозуміння. У них часто виникають сварки. На даний час шлюбні відносини між ними припинені, а примирення, подальше спільне життя та збереження сім`ї стали не можливими. З урахуванням вищевикладеного позивач просила суд розірвати шлюб між нею та [PERSON] зареєстрований 30 грудня 2023 року Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 2259. Представник позивачки адвокат Няня Н.А. надала суду заяву, якою заявлені вимоги [PERSON] підтримала, просила суд їх задовольнити, розгляд справи проводити у її та позивачки відсутність. Відповідач [PERSON] , у судове засідання не з`явився, подав заяву про визнання позову, просив проводити розгляд справи за його відсутності. Враховуючи те, що учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам Сімейного кодексу України, відповідає інтересам сторін по справі та не суперечить правам та інтересам інших осіб. Оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов таких висновків. Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя. Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї. Стаття 51\~Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Суд вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Згідно ч.3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Аналогічні приписи викладені у ст.24 СК України, у якій, крім іншого, передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, не згодна на примирення, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. За змістом ч.2 ст.104, 110\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 30 грудня 2023 року Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, шлюб між сторонами зареєстровано 30 грудня 2023 року, про що зроблено актовий запис № 2259. Причиною розірвання шлюбу є різні характери та різні погляд на життя. На даний час сторони разом не проживають, сімейних стосунків не підтримують. Позивачка примирюватись та зберігати шлюб не бажає. Враховуючи вищенаведене,\~суд дійшов\~висновку,\~що між\~сторонами виникли\~відносини,\~які не\~сприяють збереженню\~їх сім`ї. Суд, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження їхнього шлюбу суперечить інтересам сторін та їх дітей, оскільки сім`я сторін розпалась і надалі її зберігати недоцільно, у зв`язку з чим позовні вимоги слід задовольнити. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 142\~ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачці слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову. Інша частина витрат позивачки підлягає стягненню з відповідача. Визнання позову відповідачем, відсутність його заперечень щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та їх розміру, є підставою для їх стягнення з відповідача в порядку ч.2 ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved