Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивачка [PERSON] подала до суду позовну заяву, в якій просить визнати за нею право власності на 18/100 частин житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 78,8 кв.м. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що їй на праві спільної часткової власності належить 82/100 частки житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 12 жовтня 2000 року. Вказана частка житлового будинку була подарована їй її батьком [PERSON] . 25 вересня 2009 року вона вийшла заміж вдруге і змінила прізвище [PERSON] на [PERSON] . 18/100 часток будинку належала [PERSON] , 1904 року народження, який помер. Після його смерті спадщину на його частку будинку ніхто не прийняв та не зареєстрував право власності на нього, про що свідчить запис про реєстрацію прав власності нерухомого майна. Фактично вона відкрито володіє та користується усім будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований, сплачує комунальні послуги, податок з нерухомого майна. Більше 20 років вона відкрито володіє та користується цілим будинком. За весь час у будинку зроблено поточний ремонт, встановлено нову сантехніку та комунікації, замінено покрівлю, зроблено фасад. Вона обробляє присадибну ділянку. Інших осіб, які би претендували на 18/100 частин житлового будинку, немає. В той же час присадибна ділянка площею 0,15 га, кадастровий номер 4625355300:01:013:0053, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , належить їй на праві власності, 1/1. Оскільки іншого способу ніж у судовому порядку визнати право власності на 18/100 частин житлового будинку, якою вона володіє, немає, тому вона вимушена звернутися з даним позовом до суду. Відповідач не скористався правом на подання відзиву. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.\~174\~ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 12 серпня 2025 року головуючим у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 25/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22.08.2025 позовну заяву [PERSON] до Стрийської міської ради про визнання права власності прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 16.09.2025. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 26/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16.09.2025 закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 20.10.2025 /а.с. 42/. Розгляд справи по суті відбувся 20.10.2025 без участі сторін. Представник позивачки [PERSON] адвокат Дмитрович Н.В. в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її та позивачки відсутності. Позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позові, просила їх задовольнити. Представник відповідача Стрийської міської ради подав клопотання, в якому просить розглянути дану справу за його відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимого чинного законодавства. Відповідно до ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст.\~247\~ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. З долучених до матеріалів справи копій договору дарування житлового будинку від 12.10.2000, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16838696, свідоцтва про розірвання шлюбу мерії [NUMBER] , свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 82/100 частин житлового будинку [ADDRESS] /а.с. 8, 9, 23, 24/. Відповідно до довідки виконавчого комітету Стрийської міської ради № 600 від 15.08.2025 позивачка [PERSON] проживає за адресою: будинок [ADDRESS] . Разом з нею проживає син [PERSON] /а.с. 29/. Також судом встановлено, що відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] 18/100 частин житлового будинку [ADDRESS] належить [PERSON] /а.с. 10/. Вказана інформація підтверджується відповіддю виконавчого комітету Стрийської міської ради № 158 від 19.08.2025, з якої також встановлено, що [PERSON] помер. Після його смерті жодні спадкоємці із заявою про прийняття чи відмову від прийняття спадщини не зверталися /а.с. 30/. Рішенням ХХІ сесії УІІ- го демократичного скликання Дашавської селищної ради Стрийського району Львівської області № 801 від 20.12.2017 затверджено технічну документацію із землеустрою та передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 4625355300:01:013:0053, загальною площею 0,1500 га по [ADDRESS] /а.с. 13/. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що на підставі рішення ХХІ сесії УІІ- го демократичного скликання Дашавської селищної ради Стрийського району Львівської області № 801 від 20.12.2017 за позивачкою [PERSON] зареєстровано право власності земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 4625355300:01:013:0053, загальною площею 0,1500 га по [ADDRESS] /а.с. 11-12/. Згідно з технічним паспортом на житловий будинок садибного типу по [ADDRESS] , виготовленим 12.01.2024 на замовлення позивачки, будинковолодіння складається з житлового будинку «А-1» житловою площею 35,3 кв.м, загальною площею 85,5 кв.м, до якого належать позначені на плані: прибудова «А-2», сарай «З», сарай «Ж», убиральня «И», літна кухня «І», підвал «і», сходи «і1», гараж «Ї», вимощення «І», вимощення «ІІ», ворота з хвірткою «№ 1», огорожа «№ 2», огорожа «№3», огорожа «№ 4», ворота з хвірткою «№ 5», ворота «№ 6», колодязь «к» /а.с. 14-20/. Відповідно до звіту про оцінку майна № АЕ00-250804-017 вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] становить 450000,00 грн /а.с. 21-22/. Відповідно до інформації Стрийського відділу державної реєстрації актів цивільного стану В Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 15.08.2025 [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що складено актовий запис про смерть № 19 від 01.07.1973 виконавчим комітетом Дашавської селищної ради Стрийського району Львівської області /а.с. 32/. Тобто, судом фактично встановлено, що [PERSON] відкрито понад 20 років володіє та користується усім будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований, сплачує комунальні послуги, податок з нерухомого майна. За весь час у будинку зроблено поточний ремонт, встановлено нову сантехніку та комунікації, замінено покрівлю, зроблено фасад. Інших осіб, які би претендували на 18/100 частин спірного житлового будинку, немає. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку наміром позивачки визнати право власності на спірне майно в порядку набувальної давності. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з п. 8 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України правила ст.\~344\~ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до ч. 1 ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється ЗК України, зокрема ст. 119. Пункт 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України). Крім цього, згідно з п. 13 цієї ж Постанови можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до ч. 1 ст.\~344\~ЦК України для такого набуття необхідна сукупність умов: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. У постанові ВС від 10 лютого 2020 року в справі № 923/82/19 суд виснував про те, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.\~2\~ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому, втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі\~України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року в справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому, безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17, де зокрема, вказано, що оскільки за змістом ч. 1 ст.\~344\~ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Суд погоджується з аргументами позивачки, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які в своїй сукупності є достатніми. Таким чином, враховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав позивачки в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, встановивши, що позивачкою доведено наявність сукупності обставин, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а саме: її добросовісне, відкрите та безперервне володіння нерухомим майном, відповідачем не спростовано зазначені обставини, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд зобов`язаний розглядати справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. А тому судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачкою на вимогу її представниці. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 висловив висновок про застосування норми права та вказав, що для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм. Згідно з частиною п`ятою статті 268\~ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268\~ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону та правові висновки, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 20.10.2025, є та дата, на яку було призначено розгляд справи, 20.10.2025, а датою складення повного тексту судового рішення 30.10.2025.

Outcome: approved