Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» (далі ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 27 березня 2024 року [PERSON] уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «СЛОН КРЕДИТ» (далі ТОВ «СЛОН КРЕДИТ») договір № 1520358 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого отримав кредит в розмірі 10000 гривень на строк 360 днів зі сплатою процентів за стандартною ставкою 2,5 % в день, та зниженою ставкою 0,01% в день. Право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі договору факторингу №24122024 від 24 грудня 2024 року перейшло до ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ». Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору у нього виникла заборгованість в загальному розмірі 97989,55 гривень, позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості та судові витрати. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений (а. с. 215, 216), у позовній заяві вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи та просить справу розглядати без його участі (а. с. 13 на звороті). Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 220), про причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подавав. Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд ухвалою від 21 жовтня 2025 року постановив проводити заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України). Згідно зі статтею 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Статтею 628\~ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до\~статті 639 ЦК України\~якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України\~«Про електронну\~комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. \~Статтею 3 цього Закону\~визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до\~Закону України\~«Про електронний\~цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~відповідно до Закону України\~«Про електронний\~цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Судом встановлено, що [PERSON] 27 березня 2024 року звернувся до ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» з метою отримання кредиту та того ж дня уклав із ним договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1520358 (далі Договір) (а. с. 164-168). Договір, таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та паспорт споживчого кредиту підписані відповідачем за допомогою електронного цифрового підпису\~одноразовим ідентифікатором К957 (а. с. 162-168). Згідно з пунктом 1.2 Договору ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» взяло на себе зобов`язання надати [PERSON] грошові кошти в гривні, а [PERSON] повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Сума погодженого сторонами Договору кредиту становить 10000 гривень, строк кредитування 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів, стандартна процентна ставка 2,5 % в день, та знижена процентна ставка 0,01% в день. Відповідно до пункту 2.1 Договору кредит надається в безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на поточний рахунок Клієнта, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] , реквізити якої надані останнім кредитодавцю з метою отримання кредиту. Нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році (пункт 3 Договору). Сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно Графіка платежів (пункт 5.1 Договору). Пунктом 5.5 Договору передбачено, що повернення кредитної заборгованості споживачем, всі платежі та розрахунки, зазначені у цьому Договорі, здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на зазначені в Договорі та/або на вебсайті банківські рахунки ТОВ «СЛОН КРЕДТ» в національній грошовій одиниці України гривні. На виконання умов Договору №1520358 від 27 березня 2024 року ТОВ «ПЕЙТЕК» на підставі договору про організацію переказу грошових коштів №06062022-1, укладеного 06 червня 2022 року з ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та додаткової угоди №3 до вказаного договору від 31 жовтня 2024 року, перерахувало кошти в сумі 10000 гривень на банківську картку відповідача № [NUMBER] (номери транзакцій в системі ТОВ «ПЕЙТЕК» - 3b1c60cc-c287-449F-8db5-6be411ffl1e91) (а. с. 174 - 177). Відповідно до повідомлення Акціонерного товариства «ПриватБанк» від 14 жовтня 2025 року банківська картка № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ) емітована на ім`я відповідача [PERSON] та на яку він отримав 27 березня 2024 року кредитні кошти в сумі 10000 гривень (а. с. 218). ТОВ «СЛОН КРЕДИТ», надавши відповідачу кредит, свої зобов`язання за Договором виконало. З наданого ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» розрахунку видно, що заборгованість [PERSON] за Договором № 1520358 від 27 березня 2024 року станом на 24 грудня 2024 року становить 80992,19 гривень, з яких заборгованість за тілом кредиту 9998,99 гривень, заборгованість за процентами 65993,2 гривень, та заборгованість за пенею 5000 гривень (а. с. 169). Наведені обставини свідчать про те, що між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та [PERSON] виникли договірні зобов`язання, які випливають з кредитного договору, ними дотримана письмова форма укладення кредитного договору, цей договір є укладеним відповідно до вимог статей 639, 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов. Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19), від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 (провадження № 61-9071ск20). Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У частині першій\~статті 516 ЦК України\~зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша\~статті 514 ЦК України). Відступлення права вимоги по суті це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною першою\~статті 1077 ЦК України\~визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої\~статті 1078 ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). З матеріалів справи видно, що 24 грудня 2024 року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» укладений договір факторингу № 24122024 (а. с. 178-186). Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» за плату, а ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» відступити ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» право грошової вимоги строк виконання зобов`язань за якою настав або викикне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить ТОВ «СЛОН КРЕДИТ». Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі боржників, який формується згідно Додатку №1 та є невід`ємною частиною договору. Відповідач [PERSON] є у витязі з Реєстру боржників до Договору факторингу № 24122024 від 24 грудня 2024 року під № 1964 і загальна сума його зобов`язань за кредитним договором № 1520358 від 27 березня 2024 року становить 80992,19 гривень (а. с. 188). Аналіз наведених норм матеріального права та обставин справи дає підстави для висновку, що позивач набув у встановленому законом порядку право вимоги до відповідача за кредитним договором № 1520358 від 27 березня 2024 року, укладеними між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та [PERSON] на суму 80992,19 гривень. З розрахунку заборгованості позивача видно, що заборгованість [PERSON] за Договором № 1520358 від 27 березня 2024 року станом на 22 березня 2025 року становить 97989,55 гривень, з яких заборгованість за тілом кредиту 9998,99 гривень, заборгованість за процентами 87990,56 гривень (а. с. 8). Таким чином, враховуючи, що відповідач фактично отримав та використовував кошти, перераховані первісним кредитором на кредитну картку, що й було предметом укладеного Договору, але не повернув їх, то суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача сум заборгованості за тілом кредиту, що ним фактично отримані і на час розгляду цієї справи не повернуті, є підставними і підлягають до задоволення. Такі висновки відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, Верховного Суду у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 191/2648/17. Проте, не можна повністю погодитися із розміром нарахованих позивачем процентів за користування кредитними коштами з таких підстав. Зі змісту укладеного між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та [PERSON] кредитного договору видно, що кредит надавався відповідачу на задоволення власних потреб і в контексті пункту 11 частини першої\~статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»\~є споживчим кредитом. Відповідно до частини п`ятої статті 8\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Вказана норма була введена в дію Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року №3498-IX та\~набрала чинності 24 грудня 2023 року. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним. Пунктом 17 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів\~2,5 %, протягом наступних 120 днів\~1,5 %. У пункті 2 Прикінцевих та перехідних положень Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що\~дія\~пункту 5\~розділу I \~цього Закону\~поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Тобто, вимоги пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» діють лише щодо договорів про споживчий кредит, які були укладені до набрання чинності цим Законом (до 24 грудня 2023 року) і лише, якщо строк їх дії продовжувався після набрання чинності цим Законом. Кредитний договір відповідач уклав 27 березня 2024 року, у зв`язку з чим на нього не поширюється дія пункту 17 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», а максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %. Натомість в пункті 1.5.1. укладеного між сторонами кредитного договору №1520358 від 27 березня 2024 року передбачено сплату відсотків за користування кредитом за фіксованою процентною ставкою\~у розмірі 2,5 % за один день користування кредитом, яка застосовується в межах строку кредитування, що не відповідає вимогам частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». 04 квітня 2024 року відповідач здійснив один платіж на суму 10,01 гривень, який був зарахований первісним кредитором на погашення заборгованості таким чином: основна сума боргу 1,01 гривня, та проценти за користування позикою 9 гривень за 8 днів користування кредитними коштами (а. с. 169). З огляду на вказане, розмір відсотків за користування кредитними коштами за договором № 1520358 від 27 березня 2024 року з урахуванням встановлених законом обмежень в межах строку дії договору (360 дн.) становить 35196,44 гривень, які слід стягнути з відповідача: 10000 грн * 0,01% / 8 дн. = 8 грн; 9998,99 грн * 1 % * 352 дн. = 35196,44 грн; 35196,44 грн + 8 грн 9 грн (оплата 04 квітня 2024 року) = 35195,44 грн. Щодо вимог позивача в частині нарахування та роз`яснення органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду про нарахування інфляційних втрат і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України. Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Нарахування пені або відсотків у порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання зобов`язання. Тобто, це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Передбачені частиною другою статті 625 ЦК України 3 % річних охоплюються приписами частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України за умови, що позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3 % річних за порушення виконання зобов`язання та суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цієї вимоги. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі №\~910/14524/22 (провадження № 12-4гс24). З огляду на вказані вище положення закону про звільнення боржників від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України на період дії в Україні воєнного стану, який на день ухвалення цього рішення діє в Україні, а також враховуючи, що в цій справі позивач позовну вимогу про стягнення процентів та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання не заявляв, то підстави для застосування положень частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України відсутні. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, та відповідно до зазначених норм матеріального права, то суд дійшов висновку про наявність у розглядуваному випадку передбачених законом підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним, оскільки останній порушив їхні умови, що виразилося у неналежному виконанні договірних зобов`язань, а саме неповерненні кредитних коштів у визначений договором строк. Відповідно до статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 гривень позивач надав копію договору про надання правової допомоги № 10/12-2024 від 10 грудня 2024 року, акт №9819 прийму-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно Договору № 10/12-2024 від 10 грудня 2024 року, рахунок на оплату №9819-12/08-2025 від 12 серпня 2025 року, заявка №9819 на виконання доручення до Договору № 10/12-2024 від 10 грудня 2024 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №9422/10 від 18 вересня 2020 року (а. с. 193-199) Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Відповідач відповідно до положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не заявляв, співмірності цих витрат наданим позивачу адвокатом послугам не спростовував. Таким чином, з урахуванням того, що позов задоволений частково (46,12%), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4612 гривень (10000 * 46,12 % = 4612 грн) та судовий збір у розмірі 1117 гривень 21 копійка (2422,40 грн * 46,12 % = 1117,21 грн). На підставі викладеного, статей 516, 526, 530, 610, 612, 625, 629, 634, 639, 1048, 1054, 1056-1, 1077 Цивільного кодексу\~України та

Outcome: partial