Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-23 00:00:00

У січні 2025р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 37-41) до відповідачки [PERSON] , в якому просив суд: 1) визнати право власності на особисте майно, яке належить [PERSON] , на суму 1931248,00 грн. - на речі з переліку: - стіл «Deri»; дивани «Jumbo» 3+2+пуф; крісло «Jumbo» з левами; комод «Cappellini»; комод «Cappellini»; комод зелений фолк; стіл робочий «Boffi»; два крісла; торшер «Cellini мавр»; дормеуз «Fr.Molon»; годинник настінний антик; дзеркало над каміном «Jumbo»; консоль керамічна; п`єдестал, 2 шт.; вішалка «Linea B»; дзеркало зелене «Cellini»; комод білий антик; комод?сосновий антик; консоль китайська зелена; комод « Fr.Molon »; шафа «Fr.Molon»; шафа «Fr.Molon»; два крісла та столик «Bedding»; столик « Fr.Molon круглий »; шафа «Arte Antiqua»; диван «Morelato»; комод « Arte Antiqua »; « Мойдодир » санвузол 2 поверх; деркало санвузла 2 поверх; люстра «Moscatelli» у вітальні; бра «Moscatelli» в коридорі 2 шт.; бра «Cellini» в коридорі 2 шт.; бра «Cellini» велике у вітальні; настільна лампа «Cellini» з дівчиною; настільні лампи китайські - 2 шт.; бра «Vian» в cанвузлі 2 поверх - 3 шт.; торшери напільні зимовий сад - 2 шт.; люстра «Moscatelli» зимовий сад; стерео система B&W; великі картини - 2 шт.; маленькі картини - 2 шт.; гобелени - 2 шт.; літографії - 4 шт.; леви мармурові - 2 шт.; вази бронзові - 2 шт.; штори на 4 вікна у вітальні; 2) визнати право власності на інше особисте майно, яке належить відповідачці [PERSON] на суму 1943832,00 грн. - на речі з переліку: - вітрина «Deri» двохдверна; буфет «Deri» двохдверний; вітрина «Deri» тв.; стільці «Savonarolla» -?6 шт., диван «Jumbo» двомісний; столик журнальний «Cappellini»; кухня «Oikos» без техніки; кухонна техніка; комод чорний; консоль з дзеркалом сіра; обладнання гардеробної кімнати; ліжко «Fr.Molon»; тумба «Fr. Molon» - 2 шт.; дзеркало «Derii» біле; шафа книжкова біла « Modenese »; диван білий; вітрина «Morelato» - 2 шт.; стіл письмовий «Morelato»; крісло з пуфом «Rochai Bobois»; шафа; комод; вітрина; диван - ліжко; стіл письмовий х 2; стіл журнальний; диван « Моденезе »; композиція «Моденезе»; пуф довгий; шафа антик; журнальний столик «Моденезе»; дормеуз «Jumbo»; тв - вітрина «Morelato»; умивальник «Beatrice-120» 1 поверх. з вітринами; дзеркало «Bitossi» cанвузол 1 поверх; пральна машина; торшери в спальні «Tiffani» - 2 шт; бра в спальні «Tiffani» - 2 шт.; бра «Vian» у санвузлі 1 поверх; бра та торшер «Ваgа» зелені - 4 шт.; телевізор «Panasonic 65»; телевізор «Sony 50»; телевізор «Philips 32»; штори на 6 вікнах в інших кімнатах. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 30 січня 1999р., який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019р. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2022р. по цивільній справі № 761/23931/19 було здійснено поділ між сторонами нерухомого майна, в тому числі квартири [ADDRESS] . За час перебування у шлюбі сторонами було набуто зазначене вище майно (меблі, побутова техніка, предмети вжитку), яке перебуває у квартирі [ADDRESS] . Проте після розірвання шлюбу, між сторонами виник спір щодо поділу вищезазначеного спільного майна подружжя, оскільки відповідачка фактично перешкоджає позивачу користуватись належної йому частиною квартири та відповідними меблями і обладнанням. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2025р. позов залишено без руху та надано стороні позивача строк для усунення недоліків. 24 січня 2025р. на адресу суду надійшла заява позивача про усунення недоліків, та виправлена редакція позовної заяви (а.с. 37-41). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2025р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадженні призначено справу в підготовче засідання. 13 березня 2025р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 55-59), в якому відповідачка проти позову заперечила, зазначивши, що за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2022р. по цивільній справі № 761/23931/19 між сторонами вже був вирішений спір щодо поділу спільного майна подружжя. Ані під час розгляду цивільної справи № 761/23931/19, ані після цього протягом чотирьох років позивач жодним чином не заявляв про наявність будь-якого іншого майна, яке б він вважав спільною сумісною власністю подружжя з відповідачкою. Наразі між сторонами виник конфлікт з приводу управління квартирою. На думку сторони відповідача, в силу положень ст. 72 СК України, при зверненні до суду з вказаним позовом, позивачем були пропущені строки позовної давності, про що наголошує сторона відповідача, і просить відмовити в задоволені позову і з цих підстав. Крім того, сторона відповідача вважає, що позивачем до позову були надані неналежні докази, в обгрунтування заявлених вимог, а саме договір № 17/02 від 05 грудня 2002р. з додатками, що укладений між позивачем та ТОВ «Навігатор» (код ЄДРПОУ 23741408), за умовами якого товариство зобов`язувалося продати позивачу товар загальною вартістю 73500,0 євро, комплектність товару за умовами договору визначена у трьох специфікаціях (додатки до договору). Також позивачем було надано копію Акту приймання - передачі товару, за умовами якого начебто товар переданий та гроші за нього позивачем виплачені у повному обсязі. При цьому позивачем не надано жодного документу, що підтверджував би факт перерахування грошових коштів, як оплату вартості товару. За інформацією, відомою відповідачці, позивач у 2002-2003рр. не укладав наданого суду договору, при цьому сторона відповідача звертала увагу суду, на той факт, що власником (50% статутного капіталу) та керівником ТОВ «Навігатор» наразі є сам позивач, який, як вважає, сторона відповідача мав повну можливість підробити наданий суду договір з додатками. Також сторона відповідача вважає, що при поділі спільної квартири сторін відбулося і поділ меблів та обладнання, які знаходяться в цій квартирі, та які є невід`ємними частинами квартири, а тому заявлена позивачем вимога про поділ меблів та обладнання є безпідставною. 18 березня 2025р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 64-67), в якій позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначивши, що доводи та аргументи сторони відповідача є безпідставними. Так, сторона позивача вважає, що при зверненні до суду з позовом, не були пропущені строки позовної давності, оскільки з серпня 2022р. відповідачка почала перешкоджати позивачу користуватися спільною квартирою, у зв`язку з чим він вимушений був звернутись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, а також подання нового позову про поділ спільного майна (меблів, побутової техніки). Крім того, доводи сторони відповідача про недійсність договору, укладеного між позивачем та ТОВ «Навігатор» є помилковими, і ґрунтуються виключно на припущеннях сторони відповідача. Як і не погоджується сторона позивача, з доводами сторони відповідача, що меблі та побутова техніка, є невід`ємним поліпшенням їх спільної квартири. Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача не подавались. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2025р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просив суд позов задовольнити. Відповідачка та її представник, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в прохальній частині відзиву на позов, сторона відповідача клопотала перед судом про розгляд справи у свою відсутність. Враховуючи положення ст. ст. 211, 223 ЦПК України, а також беручи до уваги, що стороною відповідача було подано до суду відзив на позов, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторони відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач і відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, з 30 січня 1999р., який було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019р. по цивільній справі № 761/20488/19, яке набрало законної сили. В шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2020р. по цивільній справі № 761/23931/19, яке набрало законної сили, було здійснено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом визнання за кожною з сторін право власності по частині на наступне нерухоме майно: квартира [ADDRESS] ; дачний будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка, площею 0,0883 га., яка розташована за адресою: Житомирська область, Радомишльський район, Кримоцька сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 1825084900:02:000:0009; земельна ділянка, площею 0,0468 га (в т.ч. частка 25% - 0,0117 га), яка розташована за адресою: Житомирська область, Радомишльський район, Кримоцька сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 1825084900:02:000:0011; земельна ділянка, площею 0,1750 га., яка розташована за адресою: Житомирська область, Радомишльський район, Кримоцька сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 1825084900:02:000:0010. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Норма частини 3 ст. 61 СК України кореспондує частині 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 ст. 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 ст. 364 ЦК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 ст. 71 СК України). Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023р., в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022р. у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022р. у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено такі висновки: «спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021р. у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021р. у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання». Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини 1 ст. 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Так, позивач, заявляючи вимоги про поділ спільного майна, за змістом позову визначив обсяг спільного майна подружжя (меблі, прилади освітлення, елементи декору, побутова техніка), яке складається з 84 позицій, загальною вартістю 3875080,0 грн., станом на 2025р., при цьому сторона позивача особисто визначила вартість вказаного майна, і до позову, в якості доказів було надано договір про придбання меблів за № 17/02 від 05 грудня 2002р., відповідно до якого позивач придбав меблі вартістю 73500,0 євро, в кількості 46 позицій, однак відомостей про сплату вартості придбаних товарів (фіскальні чеки, меморіальні ордери, виписка з банківського рахунку) стороною позивача надана не була, як і не було надані відомості про придбання решти майна: кухонні побутові прилади, елементи декору (штори, картини, літографія), прилади освітлення). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 Постанови № 11 від 21 грудня 2007р. « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було підтверджено належними і допустимими доказами наявність зазначеного в позові майна, на час звернення до суду з вказаним позовом, враховуючи те, що сторони розірвали шлюб, і припинили спільне господарство, ще в 2019р. З матеріалів справи не вбачається, яким чином була визначена вартість майна, чи наявне зазначене майно, на час розгляду справи в суді, та яким чином стороною позивача було визначено коефіцієнт фізичного зносу спірного майна. В судовому засіданні позивач не міг пояснити суду, чому в прохальній частині позову стороною взагалі не зазначалися завод/ фабрика виробник певних меблів, побутової техніки, предметів вжитку, модель та рік випуску. Як і відсутні відомості набуття частини майна саме під час перебування сторін в шлюбі. Крім того, судом враховано, що сторонами по справі, не були надані відомості про наявність у сторін грошових коштів, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, рішення Європейського суду з прав людини, від 18 липня 2006р.). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вище наведенні правові позиції, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому задоволенню не підлягають, при цьому судом враховано, що стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами обсяг спільного майна подружжя, його актуальна вартість на час розгляду справи в суді, та його наявність, що позбавляє суд можливості визначити ідеальні частки сторін при поділі майна, та здійснити його поділ в натурі між сторонами. Заява сторони відповідача, заявлена в порядку ст. 267 ЦК України, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачки не підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed