Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, вказавши, що 15.03.2017 року слідчими Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області було розпочате досудове розслідування за ст. 185 ч. 3 КК України, в якому [PERSON] 19.06.2017 року було повідомлено про підозру. 29.09.2017 року у кримінальному провадженні складено обвинувальний акт, згідно із яким [PERSON] та [PERSON] були обвинувачені у скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України. 04.10.2017 року обвинувальний акт скеровано до суду. 05.12.2022 року вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя [PERSON] було визнано невинуватим у скоєнні злочину та виправдано у зв`язку з відсутністю в діях обвинуваченого складу злочину. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16.10.2023 року вирок суду був залишений без змін. Ухвалою Верховного суду від 20.02.2024 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора. Отже сумарний час перебування [PERSON] під дією кримінально-процесуальних норм та обтяжень складає 6 років 7 місяців. При цьому позивач вказував, що внаслідок досудового розслідування, набуття ним статусу підозрюваного, а згодом і обвинуваченого у кримінальному провадженні, йому було завдано моральної шкоди через суспільний розголос, необхідність виправдовування, тривалого захисту своїх прав, компенсацію якої він оцінює у 800000 гривень, які просить стягнути з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь. Ухвалою суду від 07.03.2025 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 24.03.2025 року ГУНП в Запорізькій області подано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що позивачем невірно розраховано строк перебування під слідством та судом, не обґрунтовано в чому полягала моральна шкода, не надано доказів спричинення моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку з кримінальним переслідуванням, у зв`язку з чим просили у позові відмовити. 26.03.2025 року представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву ГУНП в Запорізькій області. 31.03.2025 року до суду надійшов відзив ГУ ДКС України в Запорізькій області. 03.04.2025 року Запорізькою обласною прокуратурою подано відзив на позовну заяву, в якій вказано, що позивачем невірно розраховано час перебування під слідством, який становить 75 місяців з момент повідомлення про підозру до дати набрання законної сили виправдувальним вироком, а відтак немає і підстав для стягнення компенсації в заявленій сумі. Ухвалою суду від 16.04.2025 року відзиви ГУНП в Запорізькій області та ГУ ДКС України в Запорізькій області повернуті заявникам без розгляду. 28.04.2025 року ГУ ДКС України в Запорізькій області подано відзив на позовну заяву. 29.04.2025 року Запорізькою обласною прокуратурою подано заперечення на відповідь на відзив. 29.04.2024 року ГУНП в Запорізькій області подано клопотання про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву, а також подано відзив на позовну заяву. 09.05.2025 року представником позивача подані письмові докази. Ухвалою суду від 09.05.2025 року поновлено строки для подання відзивів ГУНП в Запорізькій області та ДКС України, клопотання представника Запорізької обласної прокуратури про встановлення строку для подання заперечень залишено без задоволення, задоволено клопотання щодо виклику свідків, закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов на зазначених підставах. Позивач вказував, що 15.03.2017 року його було фактично затримано, доставлено до відділення поліції, після чого відібрано зразки відбитки пальців рук, згодом він брав участь в ході огляду автомобілю 05.04.2017 року, що ним розцінюється як кримінальне переслідування, яке розпочалось до повідомлення про підозру. Тривалий час протягом досудового розслідування та судового розгляду позивач не міг знайти роботу, автомобіль був арештований, а в особистому житті виникли проблеми. Крім того, позивач не мав змоги виїхати за кордон з метою працевлаштування, хоча мав такий намір. Представник позивача позовні вимоги підтримав на зазначених в позовній заяві підставах, вказуючи, що фактично кримінальне переслідування [PERSON] було розпочато ще у березні 2017 року, хоча про підозру йому було повідомлено пізніше. Кримінальне переслідування, необхідність брати участь у досудовому розслідуванні та судовому розгляді суттєво вплинуло на життя позивача, який мав виправдовуватись перед знайомими, доводити свою невинуватість, не міг працевлаштуватись через наявність відкритого кримінального провадження та наявності статусу обвинуваченого, автомобіль, який належав батьку позивача, був арештований, при цьому цей транспортний засіб використовувався позивачем при здійсненні перевезень. Представник Запорізької обласної прокуратури в судовому засіданні вказав, що період кримінального переслідування позивача має відраховуватись від 19.06.2017 року, коли [PERSON] було повідомлено про підозру та по день набрання чинності виправдувальним вироком суду. Представник вказував на безпідставність тверджень позивача про те, що його було затримано у березні 2017 року та саме з того часу почалось його кримінальне переслідування. Представник ГУНП в Запорізькій області проти позову повністю заперечувала, вказуючи, що період кримінального переслідування [PERSON] розпочинається з червня 2017 року, заподіяння позивачеві моральної шкоди не доведено будь-якими доказами, адже позивач не звертався за медичною допомогою. Представник ГУ ДКС в Запорізькій області в судовому засіданні вказувала, що стягнення моральної шкоди в даному випадку не має бути джерелом збагачення для позивача, який не був працевлаштований, а отже і не втратив заробітку внаслідок кримінального переслідування, позивачем не надано доказів того, що інформація щодо нього у зв`язку з кримінальним переслідуванням була розповсюджена ЗМІ, він не поніс матеріальної шкоди внаслідок арешту автомобілю, адже такий автомобіль йому не належав. Судом в судовому засіданні досліджені письмові докази, надані сторонами, допитані свідки. 15.03.2017 року до ЄРДР внесені відомості про скоєння злочину, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України. 15.03.2017 року слідчим проведено огляд місця події, в ході якого оглянуто автомобіль Man, реєстраційний номер [NUMBER] . 15.03.2017 року у [PERSON] відібрані відбитки пальців рук згідно із постановою від 15.03.2017 року та протоколом відібрання зразків від 15.03.2017 року, які згодом направлені для проведення експертизи. 05.04.2017 року слідчим за участі [PERSON] оглянуто автомобіль Ман-272-14, реєстраційний номер [NUMBER] . 19.06.2017 року слідчим СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області складено повідомлення про підозру [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України, яке 19.06.2017 року вручене [PERSON] (матері позивача). Згідно з обвинувальним актом, складеним 29.09.2017 року, [PERSON] та [PERSON] обвинувачувались у скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України. Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2022 року [PERSON] та [PERSON] були виправдані у зв`язку з недоведеністю, що в діяннях обвинувачених є склад кримінального правопорушення. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16.10.2023 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2022 року без змін. Ухвалою Верховного суду від 20.02.2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2022 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16.10.2023 року. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду повідомив, що у 2017 році він неофіційно працював у свого батька [PERSON] водієм. 15.03.2017 року їх було затримано, після чого їх відвезли до відділення поліції, де відібрали пояснення та відбитки пальців рук. Протягом часу досудового розслідування та судового слідства [PERSON] не міг працевлаштуватись, адже при перевірці його кандидатури виявлялись відомості про наявне кримінальне провадження, що поставило його у вкрай важке фінансове становище, обумовило необхідність тимчасових заробітків. Між тим він мав утримувати дружину та двох дітей, хоча шлюб не був оформлений. Через необхідність відвідування судових засідань [PERSON] не мав змоги виїжджати за межі м. Запоріжжя та України, а нестабільність заробітків викликала погіршення його особистого життя та розірвання стосунків з партнеркою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає поряд із [PERSON] . Протягом досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження [PERSON] дуже переймався долею кримінального провадження, змінився значною мірою, став нервовим та роздратованим. [PERSON] вказував, що через судові засідання він не має змоги виїхати за межі України для працевлаштування, а в Україні мав проблеми із працевлаштуванням через наявність кримінального провадження щодо нього. При вирішенні спору виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи позов в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з положень статей 23, 1176 ЦК України, які вказують, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Спеціальним законом, що регулює питання відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266 від 01.12.1994 року. Згідно із положеннями ст. 1, 2 Закону України № 266 підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду. Статтями 3, 4 Закону № 266 визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених\~пунктами 1,\~3,\~4\~і\~5\~статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Стаття 13 Закону № 266 вказує, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому визначений ст. 13 Закону України № 266 розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Статтею 3 ч. 1 п. 14 КПК України визначено, що притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Водночас, людина має право на компенсацію, якщо їй завдано шкоди внаслідок, наприклад, незаконного засудження та незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; незаконного взяття і тримання під вартою; незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки; незаконного накладення арешту на майно; незаконного відсторонення від роботи (посади); інші процесуальні дії, що обмежують права громадян. Позивач стверджував, що статус підозрюваного у кримінальному провадженні він набув у червні 2017 року, натомість до цього часу щодо нього вже були застосовані дії, що обмежували його права, а саме незаконне затримання та відбирання зразків. Однак, в ході досудового розслідування [PERSON] не оскаржував дій працівників поліції щодо незаконного затримання, достатніх доказів того, що він дійсно був затриманий, суду надано не було. Факт того, що у [PERSON] 15.03.2017 року були відібрані зразки, а саме відбитки пальців рук, не свідчать водночас про те, що цей момент він був фактично позбавлений свободи та обмежений у можливості вільного пересування, тобто затриманий. Саме по собі відбирання відбитків пальців або участь в огляді місця події у квітні 2017 року не є таким, що обмежує права громадян, тож і не є підставою для врахування цієї обставини при визначенні розміру компенсації. Крім того, позивач посилався на порушення права користування автомобілем внаслідок накладення на нього арешту, водночас з тексту вироку суду від 05.12.2022 року вбачається, що автомобіль МАН, реєстраційний номер [NUMBER] , на праві власності належав [PERSON] , при цьому на момент ухвалення судом вироку автомобіль перебував у [PERSON] на зберіганні. Твердження позивача про те, що внаслідок перебування під слідством він не міг знайти роботу та забезпечувати свою родину, суд оцінює критично, адже з пояснень [PERSON] вбачається, що станом на 2017 рік він не був працевлаштований, а також не надав доказів того, що протягом строку кримінального переслідування він намагався влаштуватись на роботу та йому було відмовлено у зв`язку з наявністю кримінального провадження або що він був звільнений внаслідок такого переслідування. Водночас перебування позивача під слідством тривалий термін часу безумовно порушило його звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя та могло погіршити відносини з оточуючими людьми і відношення останніх до його нього, чим [PERSON] завдано моральної шкоди, що є підставою для її відшкодування з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач. Враховуючи, що [PERSON] перебував у статусі підозрюваного та обвинуваченого з червня 2017 року по жовтень 2023 року, що складає майже 76 місяців (75 місяців 28 днів), тож суд вбачає підстави для стягнення компенсації завданої моральної шкоди за 76 місяців, виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Підстав для підвищення цієї суми суд не вбачає з наведених вище підстав. Враховуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для часткового задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial