Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

Державна іпотечна установа (далі ДІУ) звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 22-12-92 від 16.04.2008, укладеним між АКБ «Меркурій» і [PERSON] на суму 750 000 грн. під 12 % річних зі строком остаточного повернення до 10.04.2038. Виконання зобов`язань забезпечувалося іпотекою нерухомого майна та порукою [PERSON] . Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів 507 838,85 грн. із яких, за твердженням позивача, 395 191,32 грн. є залишком основного боргу (тіло кредиту), а 112 647,53 грн простроченими відсотками станом на 22.07.2024; пеню не заявлено. Також позивач просить стягнути судовий збір. На обґрунтування позовних вимог ДІУ зазначає, що 21.05.2008 між АКБ «Меркурій» та ДІУ було укладено нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги № 868/08, за яким ДІУ набуло права вимоги за вказаним кредитним договором № 22-12-92, договором іпотеки № 22-1-05-99 від 16.04.2008 та договором поруки від 16.04.2008. Про заміну кредитора боржник і поручитель були письмово повідомлені у травні 2008 року. Позивач посилається на те, що кредит був фактично виданий 16.04.2008 у сумі 750 000 грн, що підтверджується заявою позичальника на отримання кредиту та платіжним дорученням № 6763 із призначенням платежу як перерахування кредитних коштів за договором № 22-12-92 від 16.04.2008. Виконання зобов`язання було забезпечене іпотекою квартири за іпотечним договором № 22-1-05-99 від 16.04.2008 та договором поруки від 16.04.2008. Також позивач зазначає, що у 2011 році первісний предмет іпотеки було виведено з обтяження, натомість 10.02.2011 укладено договір іпотеки № 2/03-3-22-2 між ДІУ та [PERSON] , за яким інше нерухоме майно передано в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язань за тим самим кредитним договором № 22-12-92. На підтвердження наявності боргу ДІУ подала розрахунок заборгованості станом на 22.07.2024, згідно з яким загальна сума вимог складає 507 838,85 грн. (395 191,32 грн. тіла кредиту + 112 647,53 грн. прострочених відсотків); копії листів-вимог від 22.11.2023 про дострокове погашення всієї заборгованості протягом 30 днів; банківські виписки за рахунками відповідача у ПАТ «Дельта Банк» за 20142015 роки, де відображено операції з нарахування та списання відсотків за кредитом № 22-12-92 від 16.04.2008 на користь ДІУ, що, на думку позивача, підтверджує статус ДІУ як кредитора і фактичне обслуговування кредиту відповідачем саме перед ДІУ. Суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, прямо виключених із цього порядку законом. Суд, вирішуючи питання, чи підлягає конкретна справа розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, враховує, зокрема: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів, у тому числі чи потрібно призначати експертизу або викликати свідків; кількість учасників; наявність чи відсутність значного суспільного інтересу; а також думку сторін щодо необхідності Частина четверта ст. 274 ЦПК України встановлює перелік спорів, які не можуть бути розглянуті у спрощеному позовному провадженні (спори із сімейних відносин, крім визначених законом винятків; спори щодо спадкування; спори щодо приватизації державного житлового фонду; спори щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування; а також справи, у яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Суд установив, що дана справа не належить до категорій спорів, які заборонено розглядати у спрощеному провадженні: спір не стосується сімейних відносин, спадкування, приватизації житла чи витребування необґрунтованих активів; заявлені вимоги мають виключно майновий характер і випливають з грошового зобов`язання за кредитним договором; кількість учасників справи є обмеженою (позивач, два відповідачі, одна третя особа); справа не становить значного суспільного інтересу; а ціна позову (507 838,85 грн) не перевищує межі, встановленої ч. 4 ст. 274 ЦПК України для заборони застосування спрощеного провадження. Крім того, суд враховує характер спірних правовідносин і ступінь складності доказування. Предметом спору є вимога про стягнення грошової заборгованості за кредитним договором, а правова кваліфікація спору ґрунтується на нормах цивільного права щодо належного виконання грошового зобов`язання та правонаступництва кредитора. Доказова база у справі складається з письмових документів (кредитний договір, іпотечні договори, договір відступлення права вимоги, письмові повідомлення про заміну кредитора, розрахунок заборгованості, банківські виписки). Дослідження цих доказів не потребує спеціальних знань, призначення судової експертизи, допиту свідків чи з`ясування фактичних обставин шляхом безпосереднього допиту сторін у судовому засіданні. Такий обсяг і характер доказів відповідає критерію «справа незначної складності», який прямо згадується ЦПК України як підстава для розгляду спору за правилами спрощеного позовного провадження. Згідно зі ст. 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження вирішується судом в ухвалі про відкриття провадження. Суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі із зазначенням, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, і надав відповідачам строк для подання відзиву, а також для подання заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін. Встановлений строк минув, відповідачі відзиву не подали, клопотань про розгляд справи за правилами загального позовного провадження або про необхідність судового засідання з викликом сторін не заявили. За приписами ст. 279 ЦПК України суд у спрощеному позовному провадженні має право розглянути справу без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі письмовими матеріалами, якщо від сторін не надійшло клопотання про інше. У разі надходження такого клопотання справа слухається з викликом сторін. Закон України У цій справі жодна зі сторін не заявила клопотання про розгляд із викликом сторін, напроти позивач подав дві заяви про розгляд справи без його участі, а відповідачі не скористалися наданим їм процесуальним правом подати заперечення щодо обраного порядку розгляду або клопотання про проведення судового засідання з їх участю, як це передбачено ст. 277 ЦПК України. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що: справа за своїм предметом (майнова вимога про стягнення заборгованості за кредитом), категорією правовідносин (цивільно-правове грошове зобов`язання), кількістю учасників, відсутністю потреби у судовій експертизі чи допиті свідків, а також відсутністю значного суспільного інтересу відповідає критеріям справи незначної складності у розумінні ст. 274 ЦПК України, справа не належить до переліку спорів, які відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, ціна позову (507 838,85 грн.) не перешкоджає застосуванню спрощеного позовного провадження, оскільки така сума не перевищує процесуальну межу, за якою закон прямо забороняє спрощений розгляд; відповідачам було забезпечено реалізацію процесуальних прав у письмовій формі (подати відзив, заперечення щодо спрощеного провадження та клопотання про слухання справи з викликом сторін), проте вони цими правами не скористалися; позивач не наполягав на необхідності особистого судового засідання з викликом сторін. За таких обставин суд правомірно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін виключно за наявними у справі письмовими доказами, що відповідає ст. 274, ст. 277 та ст. 279 ЦПК України і не порушує прав учасників справи на змагальність та доступ до правосуддя. Враховуючи наведене, суд розглядає справу за наявними у матеріалах письмовими доказами без виклику сторін та переходить до оцінки поданих доказів і правової оцінки заявлених позовних вимог. Щодо правонаступництва кредитора: Згідно зі статтями 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги; до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу. З наданих доказів убачається, що між АКБ «Меркурій» та ДІУ 21.05.2008 укладено договір відступлення права вимоги № 868/08, за яким до ДІУ перейшли права вимоги за кредитним договором № 22-12-92 від 16.04.2008, іпотечним договором № 22-1-05-99 від 16.04.2008 та договором поруки від 16.04.2008. Позивач також надав копії письмових повідомлень боржнику і поручителю про зміну кредитора, датовані травнем 2008 року, з відмітками про отримання. Отже, суд вважає доведеним факт переходу до ДІУ прав вимоги за вказаним кредитним договором ще у 2008 році, тобто до виведення АКБ «Меркурій» з ринку та його ліквідації Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у 2014 році. Це означає, що перехід прав вимоги на користь ДІУ відбувся в період, коли АКБ «Меркурій» ще був діючим банком, і не потребував погодження Фондом. Таким чином, ДІУ є належним позивачем як правонаступник первісного кредитора. Щодо існування кредитних правовідносин і забезпечення: Кредитний договір № 22-12-92 від 16.04.2008 передбачав надання [PERSON] кредиту у розмірі 750 000 грн. під 12 % річних зі строком повернення до 10.04.2038. Подано заяву позичальниці про отримання кредиту та платіжне доручення № 6763 від 16.04.2008 із призначенням «перерахування кредитних коштів по договору № 22-12-92 від 16.04.2008», що свідчить про фактичну видачу кредитних коштів. Виконання зобов`язань за кредитом було забезпечено іпотекою нерухомого майна за іпотечним договором № 22-1-05-99 від 16.04.2008, посвідченим нотаріально, а також порукою [PERSON] від 16.04.2008, який узяв на себе солідарну відповідальність за виконання грошових зобов`язань боржника. У подальшому первісну іпотеку розірвано, натомість 10.02.2011 укладено новий договір іпотеки № 2/03-3-22-2 між ДІУ та [PERSON] , за яким інше нерухоме майно передано в іпотеку як забезпечення виконання того ж кредитного договору № 22-12-92. Сукупність цих доказів дає підстави визнати, що кредитні правовідносини між сторонами виникли та формально не припинені. Щодо розміру заявленої до стягнення заборгованості: Позивач просить стягнути 507 838,85 грн., у тому числі 395 191,32 грн. як «залишок основного боргу (тіла кредиту)» та 112 647,53 грн. як «прострочені відсотки» станом на 22.07.2024. Разом з тим, позивач не подав суду безперервного, деталізованого розрахунку руху заборгованості з моменту видачі кредиту (квітень 2008 року) і до дати заявлення вимог (липень 2024 року). Відсутні дані про: конкретні платежі за тілом кредиту у 20082014 роках; на які рахунки ці платежі здійснювалися (на рахунок АКБ «Меркурій» як первісного кредитора чи на рахунок ДІУ як правонаступника); як ці платежі були враховані в погашення тіла кредиту; яким чином саме сформована цифра 395 191,32 грн. як «залишок основного боргу». Тобто суду не надано покрокового розрахунку, що показував би: узято 750 000 грн.; суми щомісячних періодичних погашень погашають таку-то суму, а залишок становить стільки-то. Замість цього надано лише підсумкову цифру, яка не підтверджена первинними бухгалтерськими документами кредитора за весь період. Позивач надав виписки за рахунками відповідача у ПАТ «Дельта Банк» за 20142015 роки, де зафіксовано нарахування відсотків за кредитом № 22-12-92 та проведення операцій із зазначенням ДІУ як отримувача коштів, що, за позицією позивача, підтверджує здійснення обслуговування кредиту саме на користь ДІУ у цей період. Однак такі виписки охоплюють виключно період 20142015 років і відображають переважно рух відсотків. Вони не містять даних про погашення тіла кредиту в попередні роки (20082013), не показують повної еволюції залишку основної суми боргу та не підтверджують документально, що станом на 22.07.2024 залишок тіла дійсно складає 395 191,32 грн. Крім того, вказані виписки сформовані вже після припинення діяльності ПАТ «Дельта Банк» як діючого банку, на основі архівних даних, і не супроводжуються первинними підтвердженнями від ліквідатора банку. Це знижує їх доказову вагу саме як самодостатнього фінансового розрахунку боргу за весь період кредитування. Суд також бере до уваги, що ПАТ «Дельта Банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних і ліквідоване, а отже подальше обслуговування кредиту через цей банк стало неможливим. Після ліквідації банку-обслуговувача відповідач об`єктивно міг не мати актуальних реквізитів для внесення платежів на користь ДІУ. Позивач не подав доказів того, що після припинення роботи вказаного банку боржнику було надано нові чинні банківські реквізити ДІУ для продовження регулярних платежів і що боржник відмовився виконувати грошове зобов`язання, маючи реальну можливість для належної оплати. Тобто, позивач не довів у суді вину відповідача у подальшому простроченні саме як винного боржника, а не як особи, яка була фактично позбавлена каналу платежу після ліквідації банку-обслуговувача. За таких умов покладання на відповідача усієї маси прострочених відсотків і вимоги негайно повернути залишок усієї суми виглядає необґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. У даному випадку позивач не довів належними і допустимими доказами ні структуру й правильний розмір заборгованості (395 191,32 грн основного боргу + 112 647,53 грн відсотків), ні те, що вся ця сума є належною до стягнення на заявлену дату. Щодо настання строку дострокового повернення всієї суми: Позивач посилається на листи-вимоги від 22.11.2023, якими нібито було пред`явлено вимогу про дострокове погашення всієї заборгованості протягом 30 днів. Водночас у матеріалах справи відсутні належні докази вручення вказаних вимог відповідачам: немає повідомлень про вручення поштових відправлень, розписок відповідачів чи інших підтверджень фактичного отримання саме цих вимог. Без встановлення моменту отримання такої вимоги суд не може вважати доведеним, що настав строк дострокового виконання зобов`язання у повному обсязі, тобто що відповідач повинен був повернути весь кредит (який за договором розрахований до 10.04.2038) одномоментно у 20232024 роках. Отже, позивач не довів настання строку пред`явленої до стягнення вимоги в повному обсязі. Щодо відповідальності поручителя: Позивач просить солідарного стягнення заборгованості також з поручителя [PERSON] , посилаючись на договір поруки від 16.04.2008, відповідно до якого поручитель несе солідарну відповідальність за всі грошові зобов`язання боржника. Разом із тим, у матеріалах справи відсутні належні докази чинності поруки на момент звернення до суду з урахуванням приписів ст. 559 ЦК України, суттєвої зміни забезпечення зобов`язання (заміна предмета іпотеки у 2011 році іншим майном іншої особи) та значного часу, що минув з моменту укладення договору поруки. Позивач не надав доказів того, що поручитель був належно та вчасно повідомлений про всі істотні зміни умов забезпечення й про вимогу про дострокове погашення у 2023 році (вручення відповідної вимоги поручителю також не доведено). За відсутності цих доказів суд позбавлений можливості визнати дійсною і такою, що підлягає застосуванню в повному обсязі у 2024 році, заявлену солідарну відповідальність поручителя. Щодо стандарту доказування у спорах про іпотечні кредити: Предметом спору є іпотечний кредит, забезпечений житловою нерухомістю, тобто зобов`язання, виконання якого прямо стосується права на житло боржника та членів його сім`ї. За таких обставин суд зобов`язаний особливо ретельно перевірити наявність і розмір боргу, дійсність правонаступництва кредитора, чинність забезпечувальних інструментів (порука, іпотека), настання строку виконання та наявність вини боржника в простроченні. У цій справі позивач довів факт укладення кредитного договору, факт первісної видачі кредитних коштів у сумі 750 000 грн. у 2008 році та факт переходу права вимоги до ДІУ у 2008 році. Однак позивач не довів належним чином структуру й точний розмір заборгованості станом на 22.07.2024 (зокрема, походження суми «395 191,32 грн. залишку тіла кредиту» і «112 647,53 грн. прострочених відсотків»), а також ту обставину,що після ліквідації банку-обслуговувача відповідач мав реальну можливість здійснювати платежі на користь ДІУ та умисно ухилявся від виконання, тобто вину в простроченні; що дострокова вимога про погашення всієї заборгованості була належним чином вручена і строк дострокового виконання настав;що порука [PERSON] зберігає чинність у заявленому обсязі. Невиконання позивачем обов`язку доказування цих обставин означає, що заявлені до стягнення грошові вимоги у розмірі 507 838,85 грн. у порядку заочного провадження не можуть бути задоволені навіть за умов неявки відповідачів і відсутності відзиву. Суд, вирішуючи справу в порядку заочного провадження, оцінює надані позивачем докази за загальними правилами доказування і не звільняє позивача від обов`язку доведення підстав і розміру позовних вимог. У даному випадку позивач не довів ні належним чином розмір заборгованості, ні настання строку її повного повернення в заявленому обсязі, ні чинної солідарної відповідальності поручителя. Позивач заявив вимогу про стягнення із відповідачів судового збору у розмірі 7 617 грн, тоді як до позовної заяви надано доказ сплати судового збору у меншому розмірі . Решта заявленої суми судового збору обґрунтовується позивачем не фактично понесеними витратами, а прогнозованими витратами, виходячи з теоретично більшої суми стягнення. Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають виключно реально понесені та документально підтверджені судові витрати, та лише у межах задоволеної частини позову. Оскільки позовні вимоги підлягають відмові, понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів і залишаються за позивачем. Доводи позивача про стягнення з відповідачів суми судового збору, що перевищує фактично сплачений ним збір, є безпідставними. Суд зазначає, що Державна іпотечна установа в цьому спорі виступає як звичайний кредитор у приватноправовому зобов`язанні; закон не надає їй жодних матеріально-правових чи процесуальних преференцій, тому на неї поширюється загальний тягар доказування та наслідки його невиконання (ст. 12, 13, 7681, 89, 141, 274, 277, 279 ЦПК України; ст. 512, 514, 526, 530, 610612, 1048, 1049, 1054, 553559 ЦК України). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed