Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. До суду надійшла позовна заява [PERSON] до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання дійсним договору купівлі-продажу гаражного боксу, укладеного 15.07.1999 року на Товарній біржі «Українська» за № 55596, та визнання за позивачем права власності на гаражний бокс № [NUMBER] в ГБК «Петровський» за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15.07.1999 року він став власником гаражного боксу на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська». Оригінал цього договору було втрачено. Позивач звернувся до державного реєстратора з метою реєстрації права власності, проте йому було відмовлено через ненадання оригіналу або дубліката договору. Звернення до Товарної біржі «Українська» для отримання дубліката було проігноровано. Оскільки іншим способом, крім судового, підтвердити та належним чином зареєструвати своє право власності позивач не може, змушений звернутися до суду. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 січня 2025 року відкрито провадження у вказаній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року залучено до участі у справі - співвідповідача Київську міську раду. Ухвалою суду від 29.05. 2025 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог оскільки земельна ділянка за адресою [ADDRESS] , на якій розташовано гаражний бокс, перебуває у комунальній власності та належить Київській міській раді. Визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого на чужій земельній ділянці, порушуватиме права Київської міської ради як власника землі відповідно до статті 375, 376 Цивільного кодексу України ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Судом встановлено, що 15.07.1999 року між Позивачем ( [PERSON] ) та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу гаражного боксу № [NUMBER] в ГБК «Петровський» за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 39,9 кв. м, який був зареєстрований на Товарній біржі «Українська» за № 55596. Згідно з довідкою КП «КМР БТІ» №062/14-8383 від 20.08.2024 року за даними реєстрових книг об`єкт нерухомого майна гаражний бокс на праві приватної власності зареєстровано 19.07.1999 року на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська» 15.07.1999 за №55596. Позивач втратив оригінал договору купівлі-продажу та звернувся до Товарної біржі «Українська» шляхом адвокатського запиту від 19.04.2024 для отримання дублікату. Відповіді на звернення матеріали справи не містять. Представник позивача звертався до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності, однак отримав рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій від 26.11.2024 (№76295341). Підставою відмови стало ненадання оригіналу або дубліката договору купівлі-продажу від 15.07.1999 №55596 та/або документа, що підтверджує його втрату/зіпсування. Державним реєстратором зазначено, що копія договору, надана БТІ, не є належним правовстановлюючим документом. Земельна ділянка за адресою [ADDRESS] , на якій розташований спірний гаражний бокс, перебуває у комунальній власності і належить на праві власності Київській міській раді. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірний договір купівлі-продажу укладений та зареєстрований на Товарній біржі «Українська» у липні 1999 року, то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР 1963 року), Закон України «Про власність», Закон України «Про товарну біржу». Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Згідно із ст. 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу ) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торгівельних операцій. Крім того, ст. 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно зі ст. 41 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до ст. 42 ЦК УРСР 1963 року угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Водночас згідно зі ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.07.1978 №3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1992 №13 та від 25.05.1998 №15) роз`яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. У ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору. Правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду. На рівні ЦК УРСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. У ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень ст. 47 та ст.227 ЦК УРСР 1963 року. Адже статті 47 і 227 ЦК УРСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а ч.2 ст.15 Закону «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні як укладеного на товарній біржі. Спеціальна норма (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі. Наведений правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2024 №336/6023/20. Крім того, відповідно до положень пп. 1.2 п. 1 глави 2 «Посвідчення правочинів про відчуження та заставу майна» розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 « Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: …договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. Реєстрація бюро технічної інвентаризації за позивачем права власності на гаражний бокс на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржою, а не нотаріусом, станом на липень 1999 року не суперечила чинному законодавству. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року№ 121, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року №399/2839, передбачала підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржою. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу, укладеного на товарній біржі, дійсним, оскільки останній є таким в силу вимог вищенаведених норм ЦК УРСР 1963 року та ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Згідно з ч. 2 ст. 392 ЦК України, власник майна має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Однак, як встановлено судом та підтверджено довідкою КП «КМР БТІ» №062/14-8383 від 20.08.2024 року, гаражний бокс № [NUMBER] у ГБК «Петровський» по [ADDRESS] , зареєстрований 19.07.1999 року на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська» за №55596 від 15.07.1999 року. Факт виникнення у позивача права власності на спірний об`єкт уже підтверджений належним документом. Таким чином, право власності позивача не є невизнаним чи оспорюваним по суті, а існує проблема виключно у відновленні документального підтвердження для проведення поточної державної реєстрації. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, способу для відновлення порушеного права власника. Суд вважає, що позивач не позбавлений можливості використати інший, спосіб захисту для відновлення документа, а саме: звернутися до суду з позовом про зобов`язання Товарної біржі «Українська» видати дублікат втраченого договору. Факт ігнорування біржею адвокатського запиту не усуває, а навпаки, вказує на наявність спору щодо видачі документа, який має бути вирішений у судовому порядку. Таким чином, позов про визнання права власності, за наявності архівної реєстрації та можливості отримати дублікат через суд, є передчасним та неналежним способом захисту. Враховуючи, що факт виникнення у позивача права власності на спірний об`єкт уже підтверджений належним документом, а сам договір був зареєстрований відповідно до чинного на той час законодавства позивач не довів наявності порушення чи невизнання його права власності. З матеріалів справи вбачається, що право власності на гаражний бокс уже зареєстровано, а відмова державного реєстратора у проведенні повторної реєстрації не є підставою для визнання договору дійсним у судовому порядку. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки позивач не позбавлений можливості отримати дублікат договору, а його право власності фактично підтверджено архівною довідкою БТІ.

Outcome: dismissed