Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Голівський В.В.\~ звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, який мотивовано тим, що рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 11.10.2022 року у справі № 132/2021/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 14.05.2008 року відділом РАЦС Калинівського районного управління юстиції, актовий запис № 39 розірвано. Зі змісту вказаного судового рішення вбачається наявність спору в частині визначення місця проживання спільних дітей позивачки та відповідача. Вказаний спір не вирішений та продовжує існувати, що являється підставою для звернення до суду. Після розірвання в 2022 році шлюбу діти проживають разом з позивачкою в будинку її батьків по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 137 від 11.03.2025 року. Діти знаходяться на повному утриманні позивачки, яка має фінансову можливість та спроможна утримувати дітей, так як перебуває на службі в ЗСУ, а саме в/ч [NUMBER] , має статус учасника бойових дій та користується відповідними пільгами. Батько дітей (відповідач) проживає окремо, належної участі у вихованні дітей не приймає. У свою чергу діти самі виявили бажання проживати виключно з матір`ю. Тому позивачка вимушена звернутися до суду з вказаним позовом та просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей разом з нею. 22.07.2025 року представник позивача [PERSON] адвокат Голівський В.В.\~ подав до суду заяву про зміну предмета позову. Просив встановити факт проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] , до початку підготовчого судового засідання, надала до суду заяву в якій просить розгляд справи провести у її відсутність в порядку письмового провадження, змінені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник позивачки адвокат Голівський В.В. в підготовче судове засідання не з`явився, через систему «Електронний суд» надіслав заяву в якій просить розгляд справи провести у його відсутність, змінені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , до початку підготовчого судового засідання, також надав до суду заяву в якій просить розгляд справи провести у його відсутність в порядку письмового провадження, уточнені позовні вимоги визнає в повному обсязі. Положеннями ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріли справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 11.10.2022 року у справі № 132/2021/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 14.05.2008 року відділом РАЦС Калинівського районного управління юстиції, актовий запис № 39 розірвано. Зі змісту вказаного судового рішення вбачається наявність спору в частині визначення місця проживання спільних дітей позивачки та відповідача. Вказаний спір не вирішений та продовжує існувати, що являється підставою для звернення до суду. Після розірвання в 2022 році шлюбу діти проживають разом з позивачкою в будинку її батьків по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 137 від 11.03.2025 року. Діти знаходяться на повному утриманні позивачки, яка має фінансову можливість та спроможна утримувати дітей, так як перебуває на службі в ЗСУ, а саме в/ч [NUMBER] , має статус учасника бойових дій та користується відповідними пільгами. Батько дітей (відповідач) проживає окремо, належної участі у вихованні дітей не приймає. У свою чергу діти самі виявили бажання проживати виключно з матір`ю. У зв`язку із тим, що сторони разом не проживають, між ними виник спір щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Задовольняючи позов, суд враховує тривалість проживання неповнолітніх дітей з матір`ю, добросовісне виконання позивачем батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з матір`ю, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, згоду батька на проживання неповнолітніх дітей з матір`ю, через що, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Ухвалюючи рішення суд, зазначає, що визначення місця проживання дітей разом із матір`ю не позбавляє права відповідача спілкуватися з дітьми та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки батько дітей у разі визначення місця проживання останніх з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дітьми, прояву турботи відносно них та участі у їх вихованні. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Проживання дітей разом із батьками є водночас правом дітей та обов`язок батьків утримувати дітей Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи, що позивач займається вихованням дітей, піклується про них, має всі необхідні умови для проживання дітей, суд вважає, що на даний час проживання дітей з матір`ю, які фактично проживають з нею, буде відповідати саме інтересам дітей. Крім цього, встановлення факту проживання дітей разом із матір`ю, не позбавляє батька права на особисте спілкування з дітьми та прийняття участі у їх вихованні. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, а також несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. На підставі ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Таким чином, враховуючи, що на даний час встановлення факту проживання неповнолітніх дітей разом з матір`ю відповідає інтересам дітей, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд вважає необхідним вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. Враховуючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved