Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нетішинського міського суду Хмельницької області із заявою про встановлення факту смерті своєї матері [PERSON] в сел. Чаплинка Каховського району Херсонської області, що розташоване на тимчасово окупованій території України, у зв`язку з чим зареєструвати смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану не вбачається можливим. Встановлення даного факту необхідно заявнику для оформлення спадщини. Заявник у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також підтримав заяву. Представник заінтересованої\~особи \~Нетішинського відділу\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану у\~Шепетівському районі\~Хмельницької області\~Хмельницького міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~у судове\~засідання не\~з`явився,\~про дату,\~час і\~місце розгляду\~заяви був\~повідомлений належним\~чином,\~в.о.\~начальника відділу\~Крузер О.\~надала заяву про розгляд справи за відсутності представника відділу, в якій також вказала щодо відсутності заперечень із приводу заявлених вимог. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 та п. 8 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження\~\~справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення; суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно ч. 1 ст. 317\~ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-VI від 01.07.2010 державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно з п. 1 гл. 5 розд. III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, підставою для державної реєстрації смерті, крім іншого, можуть бути: 1) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України № 545 від 08.08.2006, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (лікарське свідоцтво про смерть); 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Відповідно до п.п. 13, 18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають відповідні органи, а є лише підставою для їх одержання. Судом встановлено, що згідно з паспортом громадянина України [PERSON] народилася [INFO] в с. Малий Скнит Шепетівського (в минулому Славутського) району Хмельницької області та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14335843 від 10.12.2013 за [PERSON] зареєстровано земельну ділянку площею 1,8412 га із кадастровим номером 6823984900:04:007:0041, що розташована на території колишньої Малоскнитської сільської ради Славутського району Хмельницької області (а.с. 7, 19-23). Заявник [PERSON] , який народився [INFO] у с. Шевченка Каховського (в минулому Чаплинський) району Херсонської області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та є сином [PERSON] (а.с. 3, 4, 6, 19-23). Заявником на\~підтвердження викладених\~у заяві\~обставин щодо\~смерті матері\~на тимчасово\~окупованій території\~України було\~надано свідоцтво\~про смерть\~серії [NUMBER] \~від 29.04.2025,\~видане «Чаплинським\~районним відділом\~запису актів\~цивільного стану\~Управління РАГС\~Херсонської області»,\~відповідно до\~якого [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~уродженка с.\~Малий Скнит\~Шепетівського (в\~минулому \~Славутського)\~району \~Хмельницької області,\~померла [INFO] в\~сел. Чаплинка Каховського (в минулому Чаплинський) району Херсонської області (а.с. 8). Є загальновідомою\~обставиною,\~що сел. Чаплинка Каховського району Херсонської області натепер розташоване на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими\~частиною другою\~цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (рішення від 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (рішення від 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (рішення від 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеке від абсолютного. Для людей, які проживають на цій території, життя триває і це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, які проживають на цій території, всіх їхніх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому за логікою цього рішення визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (рішення у справі «Кіпр проти Туреччини» від 10.05.2001, §§92, 96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (§142) наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території перебуває під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)». Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документа про смерть особи, виданого закладами, розташованими на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, як доказу, оскільки суд бере до уваги, що можливості збору доказів смерті особи на цій території очевидно є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації прав заявника, зокрема щодо оформлення спадщини. Факт, який просить встановити заявник, має для нього юридичне значення, оскільки необхідний для оформлення спадщини після смерті матері. За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити заяву [PERSON] повністю та встановити факт смерті його матері на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України. Також згідно з п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved