Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

позивач ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» через представника за посадою Наваренка В.Г. звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 14 листопада 2017 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та відповідачкою [PERSON] укладено Кредитний договір у вигляді акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) угоди про обслуговування кредитної картки на відкриття відновлювальної кредитної лінії із лімітом у розмірі 200 000,00 грн., зі сплатою процентів за користування цим кредитом у розмірі 35,99% річних, які відповідачка зобов`язалася повернути кредитору. Проте, відповідачка [PERSON] не виконала належним чином кредитних зобов`язань, внаслідок чого 20 вересня 2021 року згідно Договору факторингу №3 первісним кредитором АТ «АЛЬФА-БАНК» відступлено право вимоги за вищевказаним Кредитним договором від 14.11.2017 року на користь ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», який відповідно набув право вимоги до відповідачки [PERSON] , де станом на 20 вересня 2021 року сума заборгованості перед новим кредитором становить 38 711,29 грн. Оскільки відповідачка добровільно не погашає вказану заборгованість за кредитом, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом. Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідачки на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 3028 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9200 грн. Ухвалою судді від 10.07.2025 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідачки, яка не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Представник позивача адвокат Євтодьєв А.О. в судове засідання не з`явився, а у поданій до суду заяві від 15.09.2025 просить розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, направивши до суду через свого представника адвоката Калініна С.К. відзив на позовну заяву від 23.07.2025, де просили розглядати справу без участі сторони відповідача, відмовити у задоволенні позову про стягнення заборгованості та стягнути на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн. Зокрема, не заперечуючи наявності договірних відносин між його довірителькою та АТ «АЛЬФА-БАНК», представник відповідачки ставить під сумнів укладення між сторонами угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.11.2017 року, яка містить підпис лише [PERSON] щодо відповідної оферти, якою не передбачено умови списання коштів за sms-повідомлення та плат за розрахунково-касове обслуговування основної картки, а істотні умови такого договору передбачаються в угоді про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії та договорі про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ "АЛЬФА-БАНК", діюча редакція якого розміщена на інтернет сторінці банку за електронною адресою www.alfabank.ua. Крім того, матеріали справи не містять копії такої угоди та договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Однак, матеріали справи також не містять відомостей про те, що відповідачка 14.11.2017 року, коли підписувала оферту, була ознайомлена з умовами угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії та умовами договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ "АЛЬФА-БАНК", якими, ймовірно, і встановлювалися умови кредитування як-то: списання плати за користування послугою CMC-інформування, списання коштів за розрахунково-касове обслуговування основної картки, списання страхових платежів. Тобто, позивачем не надано угоди, укладеної та підписаної усіма сторонами договору, з тими конкретними істотними умовами щодо розміру кредиту, строку дії договору, встановлених відсотків за користування кредитом, комісій, овердрафту та ін. Крім того, представник відповідачки оспорює розмір заборгованості по справі, зокрема вказує, що із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що станом на 20 вересня 2021 року, відповідачка має заборгованість в сумі 38711,29 грн., з якої 33254,72 грн. - прострочене тіло кредиту (на кінець періоду), 5096,25 грн. відсотки за користування кредитом (на кінець періоду), 420,62 грн. овердрафт (несанкціонована заборгованість на кінець періоду). Крім того, на думку сторони відповідача, звернувшись до суду із даним позовом, ТОВ "ФК "ЕЛІТ ФІНАНС" просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 38711,29 грн., без визначення окремо її складових. Згідно виписки з додатку до Договору факторингу N3 від 20.09.2021 року первісний кредитор АТ "АЛЬФА-БАНК" передав позивачу ТОВ "ФК "ЕЛІТ ФІНАНС" право вимоги від [PERSON] коштів в загальній сумі 38711,29 грн., право на одержання яких належить первісному кредитору на підставі кредитного договору N630775382 від 14.11.2017 року, що складається із суми залишку за тілом кредиту в розмірі 33684,34 грн. та залишку заборгованості за штрафними санкціями в розмірі 5026,95 грн., а згідно розрахунку заборгованості складеного станом на 20.09.2021 року, відповідачка має заборгованість в сумі 38711,29 грн. з якої 33254,72 грн. - прострочене тіло кредиту (на кінець періоду), 5096,25 грн. відсотки за користування кредитом (на кінець періоду), 420,62 грн. - овердрафт несанкціонована заборгованість на кінець періоду). Жодним з наявних в справі документів нарахування овердрафту не передбачено, а отже сторонами не узгоджено ліміт овердрафту, способу його надання та використання, порядку повернення, сплати процентів, строк його дії, тощо, а відтак нарахування такої заборгованості вважає неправомірним. Також, згідно виписки з додатку до Договору факторингу N3 від 20.09.2021 року в колонках залишок по відсотках та по комісіям, на дату укладення цього Договору вказано 0,00 грн., а у колонці залишок заборгованості за штрафними санкціями, на дату укладення Договору факторингу, вказано суму в розмірі 5026,25 грн. Крім того, долучена до позовної заяви виписка по рахунку за кредитною карткою не може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на рахунок клієнта відповідачки. Тому, оскільки позивачем у супереч вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України не надано належних, достовірних і допустимих доказів на підтвердження факту укладення Кредитного договору 14.11.2017 року між АТ "Альфа-Банк" і відповідачкою, відкриття їй рахунку, видачі їй кредитної картки із встановленим кредитним лімітом у розмірі 200000 грн., отримання відповідачкою грошових коштів, встановити, на підставі чого у ТОВ "ФК "ЕЛІТ ФІНАНС" виникло право грошової вимоги до відповідачки під час розгляду даної справи не представилося можливим. Крім того, представник відповідачки зазначив у відзиві, що в зв`язку із розглядом справи вона очікує понести витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 7 000,00 грн., на підтвердження чого до відзиву надані докази (копію договору та додатків до нього, акту виконаних робіт (наданих послуг). Разом із тим, від представника позивача Наваренка В.Г. до суду надійшла до суду відповідь на відзив від 29.07.2025, де представник позивача заперечує доводи представника відповідачки щодо її незгоди із порядком укладення кредитного договору та посилання її представника на відсутність кредитного договору, оскільки позивачем надано підписану оферту з усіма істотними умовами договору банківського кредиту, видачу їй кредиту, що підтверджено випискою по рахунку. Відтак, на думку представника позивача, вищенаведене свідчить про укладення між сторонами кредитного договору та надання їй кредитних коштів. Щодо незгоди відповідачки із розміром заборгованості, його розрахунком та виписками по рахунку, представник позивача покликався на постанови Верховного Суду щодо належності наданих виписок по рахунку в якості доказів видачі кредиту та на наявності заборгованості. Крім того, представник позивача вважає помилковими доводи представника відповідача щодо незгоди його довірительки із такою умовою кредитного договору, як комісія за розрахунково-касове обслуговування, оскільки така умова відповідає вимогам ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». Відтак, представник позивача просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Крім того, відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Калінін С.К. своїм процесуальним правом на подання письмових заперечень (на відповідь на відзив) у порядку вимог статті 180 ЦПК України не скористались, оскільки такі заперечення на розгляд суду не надходили. Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою\~ сьомою\~статті 81\~цього Кодексу\~передбачено,\~що докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено,\~що 14\~листопада 2017\~року відповідачка [PERSON] звернулася до АТ «АЛЬФА-БАНК» з метою отримання кредитних послуг, підписавши Оферту на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», Паспорт споживчого кредиту, тобто уклала Кредитний договір від 10.11.2017, згідно умов якого отримала в банку кредитні кошти у вигляді кредитної лінії з лімітом у розмірі 200 000,00 грн., строком користування на 12 місяців, зі сплатою процентів за користування цим кредитом у розмірі 35,99% річних, які відповідачка зобов`язалася повернути кредитору. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Так, як убачається із матеріалів справи, що на укладення вищевказаного кредитного договору надано позивачу засвідчені [PERSON] своїм підписом копії паспорта громадянина України, РНОКПП та довідки про реєстрацію свого місця проживання, а також те, що Кредитний договір від 10.11.2017 року підписано обидвома сторонами за вказаним договором, про що свідчать їх підписи, у тому числі зі сторони кредитодавця, а також указаний кредитний договір містить істотні умови щодо його предмету, розміру кредиту, процентної ставки та строку користування, що спростовує відповідні доводи у відзиві на позовну заяву з приводу не укладення спірного кредитного договору та відсутність у ньому істотних умов такого договору, які були узгоджені між його сторонами. Крім того, як убачається із матеріалів справи, що позикодавець АТ «АЛЬФА-БАНК» належним чином виконав свої договірні зобов`язання за вищевказаним кредитом, надавши відповідачці [PERSON] кредитні кошти безготівковим шляхом на її банківську картку World Debit Mastercard у вигляді встановлення кредитного ліміту, активне користування відповідачкою вказаними кредитними коштами, що підтверджується долученою до справи Випискою по рахунку із кредитною карткою World Debit Mastercard за період із 14.11.2017 по 20.09.2021, яка також свідчить, що відповідачка [PERSON] систематично користувалася наданими кредитними коштами за вищевказаний період та частково погашала заборгованість, востаннє 20.09.2021 року, де загалом витрати по договору становили суму в розмірі 95135,22 грн. Разом із тим, суд вважає помилковими доводи представника відповідачки про те, що долучена до позовної заяви виписка по рахунку за кредитною карткою не може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на рахунок клієнта відповідачки, оскільки відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2021 року в справі №554/4300/16-ц, Суд виснував, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Таким чином, надані банком виписки за картковими рахунками позичальника, яким суди дали оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача. Також колегія суддів відхилила посилання у касаційній скарзі на неврахуванням судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15, оскільки у цій справі висновки судів зводяться до того, що позивач у порушення вимог процесуального закону не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність заборгованості у відповідача перед банком; на вимогу суду банк не надав оригіналів кредитних договорів за 2006 та 2009 рік, оригіналу Генеральної угоди від 9 серпня 2012 року, виписки за картковим рахунком, доказів отримання відповідачем кредиту чи перерахування кредитних коштів на платіжну карту відповідача, тоді як представник відповідача заперечував підписання кредитних договорів з банком та здійснення платежів на виконання їх умов. Відтак, суд відхиляє доводи сторони відповідача у відзиві на позовну заяву щодо неукладення відповідачкою [PERSON] кредитного договору із АТ «АЛЬФА-БАНК» у листопаді 2017 року, неузгодження між сторонами такого кредитного договору його істотних умов, ненадання відповідачці кредиту на її платіжну картку, а також те, що вона не користувалась таким кредитом, оскільки такі доводи є безпідставними та спростовуються матеріалами цієї справи, оцінку яким судом надано вище. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1049, ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19) дійшла правового висновку про те, що Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду, з огляду на укладеність договору й вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, вказала на те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Крім того, в іншій справі №382/327/18-ц (провадження №61-21994св19), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року, застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року, вказав на наявність правових підстав для стягнення з позичальника інших, окрім тіла кредиту, складових частин заборгованості, зокрема, заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, якщо, окрім анкети-заяви, пред`явлені до позичальника вимоги підтверджені довідкою про умови кредитування, підписаною позичальником, в якій зазначено розмір процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені, розмір та порядок внесення щомісячного платежу тощо, оскільки Тарифи Банку та Умови і правила надання банківських послуг, на які посилається банк, не є складовою кредитного договору. В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 525, 611, 612, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Згідно частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Як слідує із долученого до позовної заяви Розрахунку заборгованості за кредитом від 20.09.2021, що заборгованість позичальника [PERSON] становить 38711,29 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 33254,72 грн; заборгованість за відсотками 5026,95 грн.; овердрафт (несанкціонована заборгованість) 429,62 грн. Крім того, як убачається із матеріалів справи, що 20 вересня 2021 року згідно Договору факторингу №3 первісним кредитором АТ «АЛЬФА-БАНК» відступлено право вимоги за вищевказаним кредитом на користь позивача ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», який відповідно набув право вимоги до відповідачки [PERSON] згідно акту приймання-передачі реєстру Боржників від 20.09.2021 року до Договору факторингу №3 від 20.09.2021. Натомість, як слідує із долученої до позовної заяви Виписки з додатку до Договору факторингу №3 від 20.09.2021 року (Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами), що від первісного кредитора АТ «АЛЬФА-БАНК» до позивача ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» перейшло право вимоги за кредитом до відповідачки [PERSON] на загальну суму 38711,29 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 33684,34 грн. та заборгованість за відсотками 5026,95 грн. Тобто, наявні у справі розрахунки заборгованості відповідачки [PERSON] містять розбіжність в частині включення до загального розміру такої заборгованості - овердрафту (несанкціонована заборгованість) в сумі 429,62 грн., яка згідно Договору факторингу №3 від 20.09.2021 року та Виписки з додатку до Договору факторингу №3 від 20.09.2021 року (Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами) не включена, тобто не була передана від первісного кредитора до позивача, а відтак, зважаючи на загально-правовий приницип про неможливість передати більше прав, ніж маєш сам, суд частково погоджується із доводами представника відповідача про неправомірність стягнення вказаної суми овердрафту із відповідачки на користь позивача, оскільки така складова заборгованості не пейшла згідно Договору факторингу №3 від 20.09.2021 року. Інші доводи представника відповідача суд вважає формальними і такими, що не спростовують заявлених позовних вимог, оскільки не знайшли свого підтвердження та спростовуються дослідженими судом доказами. При цьому, відповідачкою не надано до суду доказів, які спростовували би наданий розрахунок заборгованості перед позивачем ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» як новим кредитором у грошовому зобов`язанні відповідачки, якою також не доведено про відсутність такої заборгованості перед попереднім кредитором у вищевказаному грошовому зобов`язанні (АТ «АЛЬФА-БАНК»). Крім того, Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява №63566/00, § 23). Отже, за відсутності будь-яких інших доказів у справі щодо розміру заборгованості відповідачки перед позивачем та попереднім кредитором у цьому зобов`язанні, його погашення відповідачкою, що не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідачки, суд вважає доведеним факт наявності фактично отриманих відповідачкою кредитних коштів, на які вказує позивач, що не були погашені нею у розмірі 38281,67 грн. (тіло кредиту в сумі 33254,72 грн. та нараховані відсотки в сумі 5026,95 грн.), які підлягають стягненню із відповідачки на користь позивача. Відтак, суд приходить до переконання про часткове задоволення позовних вимог у вказаному розмірі. Окрім того, відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Представником позивача в позовній заяві заявлено вимоги про стягнення із відповідачки витрат зі сплати судового збору в сумі 3028 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9200 грн. Приписами частини першої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при поданні цього позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн., а тому враховуючи часткове задоволення цього позову, такий збір слід стягнути із відповідачки на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становитиме 2994,40 грн. (38281,67/38711,29х3028). Разом із тим, суд вважає, що заявлені представником позивача до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9200 грн. підлягають до часткового відшкодування, виходячи із таких мотивів. Зокрема, частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року в справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як убачається із матеріалів справи, що 03 липня 2024 року між позивачем ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» та адвокатом Литвиненко Оксаною Ігорівною укладено Договір про надання правничої допомоги №03-07/24, у п. 3.1 цього Договору за надання правової допомоги позивачу по справах сторони визначили вартість послуг за одну годину наданих послуг у розмірі 2000 грн. Відповідно до Акту №1 приймання-передачі наданих послуг від 15.07.2024 року позивач ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» отримав від адвоката Литвиненко О.І. такі послуги: надання первинної консультації, кількістю 0,5 год., вартістю 1000 грн.; правовий аналіз наявних документів замовника по справі, кількістю 2 год., вартістю 4000 грн.; підготовка позовної заяви, кількістю 2,1 год., вартістю 4200 грн., а загальна вартість наданих послуг складає 9200 грн., що були сплачені позивачем у користь адвоката Литвиненко О.І. згідно платіжної інструкції №4939 від 01.10.2024. Однак, суд констатує, що розмір витрат на правничу допомогу повинен бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт чи наданих послуг; витраченим адвокатом часом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони чи публічним інтересом до справи. Натомість, аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи, що адвокатом фактично було надано правову допомогу шляхом підготовки позовної заяви, а відтак заявлений до відшкодування представником позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9200 грн. є, на думку суду, неспівмірним зі складністю справи, а заявлений розмір витрат виглядає необґрунтованим та завищеним, оскільки також справа належить до категорії нескладних справ, розгляд якої проводився в спрощеному провадженні без участі представника позивача, спір пов`язаний зі стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання; матеріали справи не містять значної кількості документів для дослідження, на збирання яких адвокат витратив би значний час, а вирішення спірних правовідносин має сталу судову практику та релевантне законодавство. Крім того, відповідно до Додаткової постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі №201/14495/16-ц фактично констатовано право суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правову допомогу. Зокрема, розподіляючи витрати особи на професійну правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. При цьому, колегія суддів самостійно визначила їх розмір, що підлягає відшкодуванню, виходячи з критерію їх розумної необхідності. Зокрема, ураховуючи характер виконаної адвокатом роботи (аналіз касаційної скарги, складання та оформлення відзиву на касаційну скаргу, аналіз судової практики), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи (підготовка відзиву), критерію необхідності подання відзивів на касаційну скаргу та значимості таких дій у справі, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн, а на користь третьої особи - 1500 грн. Відтак, аналізуючи вищенаведені фактичні обставини справи, релевантне законодавство та судову практику його застосування, із огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи із ціни позову, конкретних обставин справи, її складності та фактично виконаної адвокатом роботи у виді підготовки позовної заяви, суд приходить до переконання про часткову обгрунтованість витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн., а тому враховуючи часткове задоволення цього позову, такі витрати слід стягнути із відповідачки на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становитиме 2966,71 грн. (38281,67/38711,29х3000). Ураховуючи викладене, та

Outcome: partial