Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-23 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із заявою, в якій просила встановити факт смерті її чоловіка [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у м. Луганськ. В обґрунтування вимог заявник вказала, що вона є дружиною [PERSON] [INFO] її чоловік помер в медичному закладі в м. Луганськ, яке перебуває в тимчасовій окупації, діяльність державних органів України на даній території припинена та фактично не здійснюється. Факт смерті чоловіка підтверджується довідкою про смерть, виданою органами, які знаходяться на території непідконтрольній державній владі України. На підставі вказаного документа, вона позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію смерті чоловіка та отримати свідоцтво про смерть, встановленого Україною зразка. Встановлення даного факту необхідне їй для отримання свідоцтва про смерть [PERSON] встановленого зразка та оформлення спадкових прав. Посилаючись на наведене та те, що іншого способу встановлення такого факту не має, просила задовольнити заяву. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі, залучено до участі в справі як заінтересовану особу Тернопільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2025 року витребувано від Державної міграційної служби України інформацію щодо документування паспортом громадянина України [PERSON] , [INFO] , місце народження: м. Сватово, Луганська область та Тернопільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повний витяг актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , місце народження: м. Сватово, Луганська область. В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав та просив задовольнити. Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з`явився. Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив такі обставини. Судом встановлено, що 10 січня 1987 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 10 січня 1987 року, номер актового запису 6. Як вбачається із копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 27 березня 1996 року Сватівським РВ УМВС України в Луганській області, останній виданий на ім`я [PERSON] , [INFO] . У вказаному паспорті міститься відмітка про реєстрацію шлюбу 10 січня 1987 року з [PERSON] . Також є відмітка про реєстрацію місця проживання по [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Як слідує із довідки про смерть №С-00128 від 06 березня 2024 року, виданої установою,\~яка розташована\~на території\~непідконтрольній українській\~владі,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~помер [INFO] о 17 год 20 хв,\~місце смерті:\~м.\~Луганськ.\~Причина смерті:\~хронічна легенева недостатність, злоякісне новоутворення плеври. Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00054363344 від 24 жовтня 2025 року встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в м. Сватове, Луганської області, Україна. З відповіді Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області ДМС України від 23 жовтня 2025 року слідує, що за даними картотек заяв про видачу паспорта громадянина України зразка 1994, [PERSON] отримав паспорт серії [NUMBER] , виданий 18 грудня 1995 року Сватівським РВ УМВС В Луганській області. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що дана заява підлягає до задоволення. Відповідно до вимог ч. ч. 3-4\~статті 49\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України) державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. В силу вимог статті 17\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію актів\~цивільного стану» державна\~реєстрація смерті\~проводиться органом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану на\~підставі: 1)\~документа встановленої\~форми про\~смерть,\~виданого закладом\~охорони здоров`я\~або судово-медичною\~установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої\~наказом Міністерством охорони здоров`я України № 545\~від 08 серпня 2006 року. Відповідно до вимог підпункту 2.2. Розділу 2 вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину. Пунктом 1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених\~наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до вимог частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з вимогами пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору. Відповідно до вимог абзацу 2 частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (частина друга статті 317 ЦПК України). У заяві повинно бути зазначено:\~який факт заявник просить встановити та з якою метою;\~причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;\~докази, що підтверджують факт.\~До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частина перша-друга статті 318 ЦПК України). Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю. Вимогами статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з\~вимогами ч.\~ч.\~2,\~3\~ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.\~Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими\~частиною другою\~цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Вимогами статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №235/2357/17, від\~07 вересня 2022 року\~у справі № 759/5313/21. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 28 лютого 2025 року №376, вся територія Луганського району з 07 квітня 2014 року та Сватівського району Луганської області з 08 березня 2022 року тимчасово окуповані російською федерацією. Таким чином, м. Луганськ станом на 26 лютого 2024 року було тимчасово окупованою територією України, однак відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та в порядку вимог ст. 1 цього Закону воно є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що чоловік заявника [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м. Луганськ. Із пояснень представника заявника в судовому засіданні встановлено, що необхідність встановлення факту смерті чоловіка зумовлена необхідністю отримання свідоцтва про смерть, згідно чинного законодавства України та подальшого оформлення заявником спадкових прав після смерті чоловіка. Відтак, заявник є заінтересованою особою. Іншого способу встановлення даного факту немає. Такі обставини зумовлюють неможливість реєстрації смерті [PERSON] у встановленому законом порядку шляхом звернення до органів реєстрації актів цивільного стану. За таких обставин, суд вважає, що для проведення державної реєстрації смерті [PERSON] в позасудовому порядку існують об`єктивні перешкоди, а тому заяву [PERSON] слід задовольнити та встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , місце смерті м. Луганськ, Україна. Відповідно до вимог статті 317, пункту 8 частини першої статті 430 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту смерті допустити до негайного виконання. На підставі викладеного,

Outcome: approved