Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 83 709 грн. У обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що починаючи з 04.05.1993 року вона працювала на ДП «Київська офсетна фабрика» на різних посадах, 30.06.2022 року звільнилася за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Проте, грошові розрахунки відповідач провів з позивачкою лише 14.03.2025 на підставі постанови Київського апеляційного суду від 17.02.2025 у справі № 756/2541/23, якою рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05.11.2024 року змінено, стягнуто з ДП «Київська офсетна фабрика» на користь позивачки 68 372,96 грн. заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку без утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів. На підставі вказаного, позивачка просить стягнути з ДП «Київська офсетна фабрика» 83 709 грн. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Ухвалою суду 07.05.2025 року за вказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідач через свого представника надав відзив, в якому просив суд зменшити заявлену позивачкою суму середнього заробітку за час затримки розрахунку до 33 000,00 грн, з огляду на те, що як вбачається зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 17.02.2025 у справі № 756/2541/23 між сторонами існував реальний спір щодо розміру заборгованості. Позивачка вважала, що відповідач повинен був здійснити додаткові виплати до заробітної плати, що судом апеляційної інстанції було визнано необґрунтованою вимогою, а також позивачка оспорювала проведений відповідачем взаємозалік за договором позики та зайво нарахованої матеріальної допомоги. Зазначив, що 25.02.2019 між сторонами було укладено договір №166, відповідно до якого позивачка отримала позику в сумі 150 000,00 грн. На момент звільнення залишок заборгованості позивачки за договором складав 27 700,00 грн. При звільненні позивачка ініціювала взаємозалік цієї суми із заборгованістю по заробітній платі. Однак, в подальшому позивачка змінила свою позицію і заперечувала правомірність такого заліку, що зокрема відображено у згаданій вище постанові апеляційного суду. При цьому, наголошує на тому, що після ухвалення постанови апеляційним судом, відповідачем не висувались жодні вимоги щодо дострокового повернення позики, а лише було направлено останній листа з реквізитами за якими потрібно здійснювати повернення позики у строки, що визначені договором. Водночас, позивачка, після ухвалення апеляційним судом постанови, якою фактично було визнано ініційований позивачкою взаєморозрахунок за договором позики незаконним, одразу повернула залишок боргу за договором позики відповідачу. Вважає, що такі дії позивачки свідчать про її непослідовну і недобросовісну поведінку, яка, в свою чергу, спричинила виникнення спору. Крім того, спір про розмір заборгованості по заробітній платі був викликаний також тим, що Державною аудиторською службою України за результатом проведеної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності відповідача за період з 01.01.2020 по 20.09.2022 було встановлено факт зайвої виплати колишнім директором відповідача (в супереч умов колективного договору) матеріальної допомоги позивачці у сумі 52 319,62 грн, що підтверджується актом Державної аудиторської служби України № 20-24/1 від 18.01.2023. Позивачка, як заступник головного бухгалтера, усвідомлювала факт безпідставного нарахування, що свідчить про зловживання правом та недобросовісність з її боку. Вважає, що сукупність викладених вище обставин, а також часткове задоволення вимог позивачки у справі № 756/2541/23 підтверджують факт, що між сторонами дійсно існував спір щодо наявності і розміру заборгованості, причиною виникнення якого, зокрема, були недобросовісні та непослідовні дії позивачки. У цьому контексті задоволення вимог позивачки про стягнення повного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку є неспівмірним та несправедливим. Крім того, після отримання копії постанови апеляційного суду та реквізитів від позивачки, відповідач невідкладно здійснив оплату всієї суми заборгованості. Даний факт свідчить про добросовісну поведінку відповідача та відсутність навмисного зволікання з виконанням зобов`язань перед позивачкою. Сума середнього заробітку, заявлена позивачем у цій справі, перевищує фактично встановлену суму заборгованості, визначену Київським апеляційним судом. Це свідчить про відсутність пропорційності між компенсацією та реальними втратами, що суперечить принципу справедливості. Також під час вирішення питання щодо зменшення компенсації, просить суд звернути увагу на те, що відповідач на момент розгляду даної справи перебуває у складному фінансовому становищі, що підтверджується довідкою щодо фінансово-економічного стану підприємства, а також довідкою про основні фінансово-господарські показники діяльності підприємства. Збиток підприємства станом на дату подання відзиву на позовну заяву складає 840 000,00 грн. У зв`язку з відсутністю достатньої кількості роботи та скрутним фінансовим становищем підприємства, відповідач змушений здійснювати оплату праці працівникам за фактично відпрацьований час, згідно табеля виходу на роботу. Таким чином, стягнення всієї заявленої позивачкою суми середнього заробітку може поставити під загрозу стабільну виплату заробітної плати іншим працівникам підприємства, які продовжують свою трудову діяльність, а також загальну здатність підприємства виконувати поточні зобов`язання. З огляду на викладене, відповідач просить суд, зменшити розмір відшкодування позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку до 33 000,00 грн, що буде відповідати критеріям справедливості, розумності, співмірності, а також враховуватиме баланс інтересів обох сторін. У відповіді на відзив, позивачка посилалася на те, що її позовні вимоги відповідають правовій позиції, наведеній у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, не виходять за межі цієї правової позиції, а підставидля зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Крім того, позивачкою понесені майнові втрати у зв`язку з позбавленням її відповідачем засобів для існування у період з дати звільнення по дату фактичної виплати з урахуванням інфляції склали 99 320,96 грн. (68 372,96 грн. заробітної плати + 10 821,61 грн. інфляційних втрат до звільнення + 20 126,39 грн. інфляційних втрат після звільнення). Заявлена позивачкою сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні це - сума з якої підлягають утриманню 18% податку на доходи фізичних осіб і 5% військового збору, всього - 23% утримання, тому після обов`язкових відрахувань фактична сума стягнення становитиме 64 455,93 грн. Фінансова звітність відповідача є публічною інформацією, яка оприлюднюється для загального доступу на офіційному сайті Міністерства фінансів України, за звітній 2024 рік відповідач отримав прибутки і є прибутковим підприємством. Тому підстави для зменшення розміру відшкодування позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку до 33 000,00 грн відсутні. У зв`язку з чим просила задовольнити позовні вимоги повністю. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09.06.2025 подальший розгляд цивільної справи постановлено здійснювати у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивачки просив позовні вимоги задовольнити повністю з підстав викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд зменшити розмір відшкодування позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку до 33 000,00 грн, просив врахувати суд, що у ніч з 27.08.2025 на 28.08.2025 на територію підприємства влучив ударний безпілотний літальний апарат типу «Шахед», внаслідок вибуху відповідачу завдано збитків понад 20 000 000 грн. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 30.06.2022 року згідно наказу №75000-ВС/13-к [PERSON] звільнена з посади заступника головного бухгалтера ДП «Київська офсетна фабрика» за угодою сторін, відповідно до ст. 36 КЗпП України. Згідно ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Постановою Київського апеляційного суду від 17.02.2025 справа № 756/2541/23, апеляційне провадження № 22-ц/824/5167/2025, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05.11.2024 року змінено, стягнуто з ДП «Київська офсетна фабрика» на користь позивачки 68 372,96 грн. заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку без утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів. Кошти обумовлені цим рішенням були виплачені позивачці - 17.02.2025 року. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Середньоденна та середньогодинна заробітна плата позивача визначається на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 за два повні останні місяці роботи позивача. Постановою Київського апеляційного суду від 17.02.2025 справа № 756/2541/23 встановлено, що днем звільнення є 30.06.2022, останніми двома календарними місяцями роботи, що передують місяцю звільнення позивачки є лютий 2022 року, за який розмір заробітної плати становить 13 938,00 грн. та березень 2022 року - заробітна плата склала 13 539,05 грн. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, для розрахунку середнього заробітку беруться виплати, нараховані позивачці за лютий 2022 року та за березень 2022 року, що разом складає 27 477,05 грн. Кількість робочих днів у лютому 2022 року становить 20 днів, у березні 2022 року - 23 дні, всього - 43 робочі дні. Отже, середньоденний заробіток становить 639,00 грн. (27 477,05 грн./ 43 робочі дні). Кількість робочих днів за час затримки, починаючи з наступного після звільнення дня, але не більш як за 6 місяців, тобто по 30.12.2024 становить 131 робочий день. Отже, середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців становить 83 709,00 грн. (639,00 грн. х 131 день). У своїй Постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, враховуючи положення ст. 117 КЗпП України у редакції чинної на дату звернення позивача з цим позовом, якою передбачена виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд вважає правильним стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2022 по 30.12.2022 у розмірі 83 709 грн., тобто в межах шести місяців. При цьому з вказаної суми мають бути відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету. Посилання представника відповідача на те, що Державною аудиторською службою України за результатом проведеної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності відповідача за період з 01.01.2020 по 20.09.2022 було встановлено факт зайвої виплати колишнім директором відповідача (в супереч умов колективного договору) матеріальної допомоги позивачці у сумі 52 319,62 грн., наявність договору позики укладеного між позивачкою та відповідачем, а також на те, що на думку позивачки їй повинні бути здійснені додаткові виплати до заробітної плати, не можуть бути підставою для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, крім того, ці питання вирішені Постановою Київського апеляційного суду від 17.02.2025 справа №756/2541/23, апеляційне провадження № 22-ц/824/5167/2025. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №905/857/19 виклала висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили. При цьому відступила від висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». На підтвердження скрутного фінансового становища, відповідачем надано наказ від 03.07.2024 №75000-ВС/20/23 відповідно до якого, відповідач змушений здійснювати оплату праці працівникам за фактично відпрацьований час, довідку щодо фінансово-економічного стану підприємства, довідку про основні фінансово-господарські показники діяльності підприємства, протокол огляду місця події, що підтверджує факт обстрілу із завданням пошкоджень будівлі, що належить відповідачу. Водночас, вказані докази в сукупності не дають підстав для беззаперечного висновку про неможливість підприємства виконати свої зобов`язання щодо розрахунку з позивачкою внаслідок обставин непереборної сили, та неможливість відповідача проводити повноцінну господарську діяльність. Таким чином, посилання відповідача на неприбутковість підприємства та завдання збитків внаслідок збройної агресії РФ, як на підставу зменшення розміру середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку є неприйнятними та відхиляються судом. У зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено повністю, суд вважає необхідним стягнути з відповідача 968,96 грн. сплаченого судового збору на користь позивачки.

Outcome: approved