Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-21 00:00:00

Представник позивача АТ «А-БАНК» Шкапенко О.В. через систему «Електронний суд» звернувся 26.09.2025 до суду з указаним позовом та просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ «А-БАНК» заборгованість за кредитним договором від 05.10.2018, станом на 26.09.2025, у загальному розмірі 199462,46 грн, а також понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. В обґрунтування пред`явлених вимог вказав, що 05.10.2018 [PERSON] приєднався до умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» із метою укладення кредитного договору № б/н та отримання кредитної картки шляхом підписання анкети-заяви. Відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 46,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, які викладені на офіційному банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Свідченням приєднання відповідача до угоди та дії укладеного між банком та ним кредитного договору є факт користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів. АТ «А-БАНК» свої зобов`язання за кредитним договором перед [PERSON] виконав у повному обсязі. Однак позичальник не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, тим самим допустив порушення виконання покладених на нього зобов`язань. У результаті цього станом на 26.09.2025 виникла заборгованість у загальному розмірі 199462,46 грн, яка включає: заборгованість за кредитом у розмірі 157147,42 грн, заборгованість за відсотками у розмірі 42315,01 грн. На даний час [PERSON] продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за кредитним договором, що є порушенням законних прав та інтересів АТ «А-БАНК». Ухвалою судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 29.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представником позивача подано клопотання про розгляд справи за його відсутності, у разі неявки відповідача, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання, однак до суду повторно не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. Від відповідача 07.10.2025 надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній заборгованість за кредитним договором визнає в повному обсязі. Однак, із урахуванням його скрутного матеріального становища, відсутності можливості працевлаштуватися, просив надати відстрочку або розстрочку виконання рішення суду. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, належне повідомлення відповідача, подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін та їх представників, що не суперечить вимогам ст. 223 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази в справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 05.10.2018 [PERSON] підписав анкету-заяву б/н в АТ «А-БАНК», в якій зазначено, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача в заяві. Як слідує з довідки АТ «А-БАНК», банком відповідачу відкрито рахунок № [NUMBER] та видано картки № [NUMBER] строком дії до червня 2028 року, № [NUMBER] строком дії до жовтня 2027 року, № [NUMBER] строком дії до березня 2021 року, № [NUMBER] строком дії до грудня 2031 року, що є свідченням того, що договір є діючим. Відповідно до п.\~п.\~2.1.1.2.3умов та правил, [PERSON] надав свою згоду на встановлення банком розміру кредитного ліміту, його зміну за рішенням чи ініціативою банку. При цьому, як слідує з довідки за лімітами за картковим рахунком відповідача, кредитний ліміт неодноразово змінювався, а саме, встановлений 05.10.2018 у розмірі 5000,00 грн, збільшено до 20000,00 грн - 15.06.2021; збільшено до 30000,00 грн 13.07.2021; зменшено до 21896,00 грн 01.03.2022; збільшено до 50000,00 грн 15.02.2023, збільшено до 60000,00 грн 10.08.2023; зменшено до 40000,00 грн 30.10.2023; збільшено до 50000,00 грн 25.01.2024; збільшено до 69000,00 грн 09.02.2024, збільшено до 89000,00 грн 17.05.2024, збільшено до 100000,00 грн 17.07.2024, збільшено до 162800,00 грн 15.09.2024. Згідно з розрахунком заборгованості, активно користуватись кредитними коштами відповідач почав із 27.10.2018. До анкети-заяви про приєднання до умов та надання банківських послуг у АТ «А-БАНК» від 05.10.2018, позивач долучив витяг з умов та правил надання банківських послуг у АТ «А-БАНК», розміщений на сайті https://а-bank.com.ua/terms, витяг з тарифів користування кредитною карткою «Універсальна» «Універсальна GOLD». Матеріали справи не містять жодних доказів неприйняття позичальником [PERSON] змінених умов договору. [PERSON] користувався кредитними коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості, із якого слідує активне користування кредитними коштами для розрахунку, сплатою за товари та послуги, а також поповнення готівкою своєї картки, востаннє 01.03.2025 на суму 79,00 грн. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за договором б/н від 05.10.2018 станом на 26.09.2025 складає в загальному розмірі 199462,46 грн та включає: заборгованість за кредитом у розмірі 157147,42 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 42315,01 грн. Між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем кредитних зобов`язань та наявності правових підстав для стягнення заборгованості в судовому порядку. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог з дотриманням принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд виходить з наступного. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як визначено ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, у даному випадку відповідно до умов договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. Як видно з матеріалів справи, сторони уклали договір, на виконання якого позивач зі свого боку зобов`язання, передбачені цим договором, виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, тоді як відповідач покладені на нього зобов`язання не виконав і в установлені договором строки грошові кошти на погашення кредиту не вносив у результаті чого, станом на 26.09.2025 утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 157147,42 грн та заборгованість по відсоткам у розмірі 42315,01 грн, що відповідачем не погашено до теперішнього часу, а тому відповідач зобов`язаний її погасити. Надані докази, а саме анкета-заява, що містить підпис відповідача, витяг із умов та правил надання банківських послуг, тарифи, розрахунок заборгованості та виписка за договором, суд вважає належними доказами, оскільки вони обґрунтовують вимоги в межах заявлених позовних вимог, де також враховано період порушення боржником умов договору, часткове виконання ним умов договору. Із огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих кредитних коштів, якому відповідає право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати їх повернення. За даних обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог АТ «А-БАНК» із стягненням із [PERSON] на користь АТ «А-БАНК» заборгованості за кредитним договором б/н від 05.10.2018 станом на 26.09.2025 у загальному розмірі 199462,46 грн, що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 157147,42 грн, заборгованості за відсотками в розмірі 42315,01 грн. Що стосується клопотання відповідача про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом),- встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим цивільним судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених ст. 435 ЦПК, ця стаття не вимагає. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Запроваджений процесуальними нормами права механізм розстрочення або відстрочення виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду виконання ухваленого судом рішення. Отже, питання щодо надання відстрочки або розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися цивільними судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен ураховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці в сукупності з іншими фактичними обставинами. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 796/43/2018. Водночас обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення та/або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, суд враховує, що відповідачем не обґрунтовано підстави для розстрочення виконання рішення, оскільки обставини,на які він посилається, щодо свого скрутного матеріального становища, не підтверджено жодним належним доказом. За вказаних підстав, суд вважає, що в задоволенні заяви відповідача про розстрочку виконання рішення суду слід відмовити за необґрунтованістю. Одночасно, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що відповідно до ст. 435 ЦПК України, він має право після ухвалення рішення звернутися до суду із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. За змістом ч. 1 ст.\~142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, повернувши позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору.

Outcome: approved