Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

І. СУТЬ СПРАВИ [PERSON] звернувся до суду із позовом згідно із уточненою редакцією якого просив позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно спільної неповнолітньої доньки сторін - [PERSON] , [INFO] , а також стягувати із відповідачки на користь заявника аліменти на утримання дівчинки в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) [PERSON] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову і до повноліття дитини. У обґрунтування позову [PERSON] повідомив, що сторони перебували між собою у зареєстрованому шлюбі від якого у них народилася донька [PERSON] . У подальшому шлюб, укладений між сторонами, розірваний, а місце проживання дитини визначено із батьком. Разом із тим, відповідачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дівчинки оскільки ніяких стосунків із дитиною не підтримує, не займається її вихованням, не піклується про здоров`я та добробут дитини, а також взагалі не приймає участі у житті [PERSON] . Ураховуючи зазначений перебіг подій, заявник вимушений звернутися до суду із цим позовом. ІІ. ПРОЦЕДУРА ТА КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН Ухвалою суду від 27 серпня 2024 року, що постановлена суддею Житомирського районного суду Житомирської області Татуйком Є.О., в цій справі відкрито провадження і розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Згодом, у зв`язку із відставкою головуючого судді у справі її матеріали передані судді Житомирського районного суду Житомирської області Мокрецькому В.І. і згідно із ухвалою від 20 листопада 2024 року справа прийнята до провадження судді. 24 лютого 2025 року судом завершений підготовчий розгляд справи і вона призначена до судового розгляду по суті. 28 березня 2025 року [PERSON] скерувала до суду відзив на позовну заяву в якому вимоги позивача визнала частково. Свою позицію відповідачка ґрунтувала на тому, що між сторонами протягом тривалого часу були напружені стосунки, які у подальшому призвели до розірвання шлюбу між ними. Згодом старший син сторін виявив намір продовжувати проживання разом із матір`ю, а [PERSON] вирішила проживати із батьком. Водночас, попри те, що дівчинка живе окремо, [PERSON] постійно вживала заходи щодо підтримання спілкування із донькою, однак остання всіляко уникає цього, зокрема вона заблокувала аккаунт відповідачки у соціальних мережах та месенджерах. У ході останнього спілкування із дівчинкою, що відбулося у день її народження, вона прийняла подарунки від матері, але швидко припинила спілкування посилаючись на те, що це може не сподобатися батькові. Ураховуючи наведене, [PERSON] вказує на те, що вона бажає налагодити спілкування із дитиною і тому просить суд відмовити у цій частині позовних вимог. Стосовно сплати аліментів [PERSON] зазначила, що це є її Конституційним обов`язком, а тому остання не заперечує щодо цих вимог позивача, однак уважає розмір аліментів, заявлений позивачем, значно завищеним, а тому просить суд визначити їх у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів) [PERSON] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таку позицію відповідачка мотивувала тим, що у зв`язку із розлученням вона втратила можливість користуватися будинком, у якому вона раніше проживала та, як наслідок, винаймати житло. Окрім цього, [PERSON] додала, що помешкання, у якому вона наразі проживає, потребує обладнання його побутовими речами першої необхідності. Позивач, скориставшись своїм процесуальним правом, подав до суду відповідь на відзив у якому підтримав свою позицію, викладену в позові. Окрім цього, [PERSON] зауважив, що усі доводи відповідачки, викладені у відзиві на позовну заяву, є голослівними та не підтвердженими жодними доказами. Разом із тим, заявник скерував на адресу суду заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив здійснювати подальший розгляд справи у його відсутність. Відповідачка [PERSON] у ході судового розгляду справи підтримала свою позицію, викладену вище, та просила суд відмовити у задоволенні цього позову в частині позовних вимог щодо позбавлення її батьківських прав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору подала до суду заяву в якій просила здійснювати розгляд справи у відсутність представника третьої особи. При ухваленні рішення за наслідками розгляду справи покладалася на розсуд суду. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ [INFO] народилася [PERSON] батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). Єлізавета навчається у восьмому класі Кодняньського ліцею Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області і за місцем свого навчання дівчинка характеризується позитивно. Окрім цього педагогами звертається увага на те, що батько приділяє належну увагу вихованню доньки (а.с. 8-9). 23 квітня 2024 року заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області по справі № 278/709/24 розірваний шлюб, укладений 03 серпня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] . Зазначений судовий акт набув законної сили 24 травня 2024 року (а.с. 4). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 24 червня 2024 року, що складений представниками відділу (служби) у справах дітей Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області Пшеничний І.В. проживає разом зі своєю донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також представниками сільської ради зазначено, що у будинку створені усі умови для проживання дитини, зокрема, у дівчинки є своя особиста кімната в якій розташовані її ліжко, шафа та стіл для виконання домашніх завдань. Водночас, Єлізавета повідомила працівникам відділу (служби) у справах дітей Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, що вона не спілкується зі своєю матір`ю і не знає де вона проживає. Поміж іншого у акті вказано й те, що вихованням дитини займається лише батько (а.с. 10). 18 липня 2024 року Виконавчим комітетом Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області ухвалено рішення № 148 відповідно до якого орган опіки та піклування затвердив висновок № 14 від 12 липня 2024 року «Про визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] » та уважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] (а.с. 11-12). За місцем проходження своєї служби [PERSON] характеризується позитивно (а.с. 15). 20 березня 2025 року [PERSON] написала до органу опіки та піклування Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області заяву в якій просила визначити її спосіб участі у вихованні та спілкуванні із донькою [PERSON] (а.с. 84). Відповідно до довідки № 905-УП від 27 березня 2025 року, що видана Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕТРОЛ КОНТРАКТ» [PERSON] працює у вказаному товаристві на посаді оператора заправних станцій (а.с. 86). За місцем своєї роботи [PERSON] характеризується позитивно (а.с. 87). Окрім цього, відповідно до довідок комунального підприємства «Житомирська багатопрофільна опорна лікарня» Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області [PERSON] на час огляду не має гострих психічних розладів, під наглядом лікаря психіатра не перебуває, а також не виявила психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання психоактивних речовин (а.с. 88-89). Також станом на 09 березня 2025 року щодо [PERSON] відсутні відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості (а.с. 90). 12 березня 2025 року комісією з питань захисту прав дитини Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області складений висновок № 06 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] » відповідно до якого комісія уважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її доньки [PERSON] (а.с. 95). Зазначений висновок затверджений рішенням Виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 52 від 20 березня 2025 року (а.с. 94). 17 квітня 2025 року рішенням № 75 Виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області затверджений висновок комісії з питань захисту прав дитини від 10 квітня 2025 року № 08 та визначений [PERSON] порядок участі у вихованні [PERSON] (а.с. 113-114). Допитані у ході судового засідання свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що вони є матір`ю та сестрою [PERSON] відповідно, а отже бабою та тіткою [PERSON] . Так, у ході судового розгляду справи свідки показали, що, наразі родичі зі сторони матері мають труднощі у спілкуванні із дівчинкою, оскільки вона повністю ігнорує намагання останніх у налагодженні контакту. До розлучення батьків тітка та баба дівчинки мали із нею хороше спілкування, [PERSON] відвідувала усі сімейні свята та постійно відвідувала своїх родичів. Чому поведінка доньки сторін у спілкуванні із родичами матері кардинально змінилася свідкам невідомо. Також останні зазначили, що [PERSON] перестала відвідувати бабу та діда зі сторони матері через заборону батька. Поміж іншого, [PERSON] повідомила, що [PERSON] ігнорує матір та усувається від спілкування із нею. IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У ст. 51 Конституцій України зазначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Приписи ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» вказують на те, що виховання у сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст. 150 СК України. Норма ч. 1 ст. 155 СК України вказує на те, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. За правилами ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно із приписами ч. 1 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття (ст. 180 СК України). Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 1, 3 ст. 181 СК України). При визначенні розміру аліментів суд, враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ст. 191 ЦПК). У постанові Верховного суду від 26 грудня 2024 року по справі № 561/474/24 виснувано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах, зокрема, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22, від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23/ Також Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Подібні правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23. У рішенні від 10 вересня 2019 року по справі «Strand Lobben and others v. Norway» ЄСПЛ підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване ст. 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, ст. 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів установлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які залежно від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. У рішенні ЄСПЛ по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (п. 58). Також у рішенні від 16 липня 2015 року по справі «Мамчур проти України» ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів і залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. V. МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані наведені правовідносини, а також зважаючи на судову практику з приводу врегулювання подібних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на таке. Як встановлено судом у ході розгляду справи позивач та відповідачка є батьками [PERSON] , [INFO] . Разом із тим, заявником не надано і у розпорядженні суду відсутні докази ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків відносно [PERSON] . Натомість надані стороною відповідачки докази свідчать про те, що остання вживає усіх залежних від неї заходів задля підтримання контакту із дитиною, а також прийняття участі у її вихованні та розвитку. Зокрема зазначене підтверджується зверненням [PERSON] до органу опіки та піклування із заявою про визначення її участі у спілкуванні та вихованні дівчинки. Окрім цього, матеріали справи не містять і сторонами не надано доказів того, що [PERSON] неналежно виконує рішення органу опіки та піклування, що прийняте з цього приводу в квітні 2025 року. Ігнорування ж дитиною матері та уникнення спілкування із нею не свідчать про недобросовісність дій відповідачки, а лише вказують на труднощі у спілкуванні дівчинки з матір`ю. Ураховуючи наведене вище, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині вимог щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки. Щодо питання стягнення аліментів на утримання дівчинки, то суд зауважує, що освітлені раніше фактичні обставини справи дають достатні підстави для задоволення вимог заявника про стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання спільної дитини у заявленому останнім розмірі. Зазначений висновок суду зумовлений тим, що всупереч приписам ч. 3 ст. 12 ЦПК України, [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження факту її перебування у скрутному матеріальному становищі та неможливість сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі. За таких обставин, на переконання суду та з урахуванням конкретних обставин справи, на даному етапі життя дівчинки, необхідним та достатнім для забезпечення її гармонійного розвитку буде визначення аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідачки щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку й не більше граничного їх розміру. VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ Результати вирішення спору не дають суду здійснити розподіл судових витрат позивача у порядку ст. 141 ЦПК України . Водночас, у порядку ст. 141 ЦПК України з відповідачки в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір за подання позову про стягнення аліментів, від сплати якого відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений при зверненні до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial