Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-23 00:00:00

26 грудня 2024 року [PERSON] , через свого представника адвоката Пташинського О.А., звернулася до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 125,8кв. м., житловою площею 53,0кв. м. та на прилеглі до неї господарські будівлі: сарай, погріб, гараж. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона є власницею 2/9 частин квартири [ADDRESS] , на підставі договору обміну, посвідченого 15 березня 1995 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1281, зареєстрованого в БТІ 10 квітня 1995 року за реєстраційним № 14329-84. Інша частина квартири належить її колишньому чоловіку та дочці. Згідно акту, складеного 25 грудня 2024 року головою квартального комітету № 13 м. Самар Дніпропетровської області, позивач проживає у вказаній квартирі з 1995 року по теперішній час, в свою чергу колишній чоловік та донька не проживають у ній з березня 2002 року. Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади від 08 серпня 2024 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 11 липня 1998 року, де і обліковується до теперішнього часу. Таким чином, з березня 2002 року і по теперішній час позивачка постійно, безперервно, відкрито володіє вказаною нерухомістю, обладнала квартиру новими меблями та побутовою технікою на власний смак, створила належні умови життя для себе, здійснювала поточний ремонт, як квартири так і прилеглих до неї господарських будівель та споруд, замінила вікна, двері, сплачує самостійно всі комунальні платежі, що підтверджується довідками про відсутність заборгованості, складеними на ім`я позивачки, а також актами звіряння рахунків та укладеними з нею договорами споживача послуг. За весь період володіння квартирою до неї жодних претензій від третіх осіб не надходило. Також позивачка в своєму позові зазначила, що не має оригіналу договору міни від 15 березня 1995 року, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1281, зареєстрованого в БТІ 10 квітня 1995 року за реєстраційним № 14329-84, яким визначеної ї право власності на 2/9 частини спірної квартири. Все життя [PERSON] мала лише нечітку копію даного договору, оригінали завжди зберігалися у чоловіка. При зверненні до архівної установи позивачку в усній формі було проінформовано про неможливість отримання дублікату даного документу без заяви всіх співвласників на зазначене в договорі майно, в іншому випадку вона може підтвердити своє право власності в судовому порядку. Наразі позивачка має намір оформити право власності на всю квартиру, у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки позбавлена можливості вирішити зазначене питання позасудовим шляхом. Ухвалою суду від24 лютого 2025 року відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. ******). Ухвалою суду від 17 березня 2025 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Комунального підприємства «Самарівське міжрайонне БТІ» Дніпропетровської обласної ради» інвентаризаційну справу на спірну квартиру, а також інформацію з Державної прикордонної служби України про перетин державного кордону України в період з 01 січня 2022 року по час надання відомостей громадянамиУкраїни [PERSON] та [PERSON] , з метою встановлення фактичного місця перебування відповідачів у справі. Ухвалою суду від 30 червня 2025 року закінчено підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилася, від її представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток, причина неявки суду не відома. Згідно з ч.4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом по справі встановлено, що [PERSON] є власником 2/9 частин квартири [ADDRESS] , на підставі договору обміну, посвідченого 15 березня 1995 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1281, зареєстрованого в БТІ 10 квітня 1995 року за реєстраційним № 14329-84, наявного в матеріалах інвентаризаційної справи на квартиру, наданої КП «» (а.с. ******), що в свою чергу підтверджується довідкою, наданою Комунальним підприємством «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» 04.06.2024 за вих. № 1481/24 (а.с. [NUMBER] ). [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 11 липня 1998 року та по теперішній час, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 08 серпня 2024 року. Факт постійного та безперервного проживання за вищезазначеною адресою позивач підтверджує довідками про відсутність заборгованості за комунальні послуги, актом звіряння розрахунків та повідомленням про приєднання до умов договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з АТ «ДТЕК ДНІПРОВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ», що свідчить про те, що позивач сплачує їх добросовісно, вчасно та повною мірою. На підтвердження користування квартирою, на замовлення [PERSON] КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» ДОР» 17 травня 2024 року було виготовлено технічний паспорт на квартиру та прилеглі до неї господарські будівлі, проведено їх повну інвентаризацію. Крім того, судом встановлено, що власниками іншої частини квартири [ADDRESS] , являються [PERSON] на підставі договору обміну 1/3 частини квартири, посвідченого 17 березня 1995 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1298, зареєстрованого в БТІ 10 квітня 1995 року за реєстраційним № 14329-84, та 2/9 частин на підставі договору обміну, посвідченого 15 березня 1995 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1281, зареєстрованого в БТІ 10 квітня 1995 року за реєстраційним № 14329-84, а також [PERSON] , на підставі договору обміну 2/9 частин квартири, посвідченого 15 березня 1995 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1281, зареєстрованого в БТІ 10 квітня 1995 року за реєстраційним № 14329-84. [PERSON] та [PERSON] , згідно акту обстеження місця проживання від 25 грудня 2024 року, складеного головою квартального комітету № 13 м. Самар Головань В.С. в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] не проживають з 2002 року, в свою чергу позивачка фактично проживає за даною адресою з 1995 року. Правовідносини щодо набуття права власності за набувальною давністю врегульовані наступними нормами закону. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених\~ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст.ст.\~76-80\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підставами звільнення від доказування, відповідно до вимог ст.\~82\~ЦПК України є обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі,що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За змістом\~ ст.\~83\~ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормою ст.\~16\~ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 1 ст.41 Конституції України,визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. У свою чергу глава 24\~ЦК України регламентує набуття права власності. Так, за змістом ст.\~328\~ЦК України набуття права власності певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До підстав набуття права власності на нерухоме майно чинним законодавством віднесена, зокрема, набувальна давність(ст. 344 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частиною 2\~ст.\~344\~ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), аналізуючи, зокрема, поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~ст.\~344\~ЦК України зазначала, що слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів маєзначення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен був знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача засновані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов`язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1\~ст. 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 211/3988/16-ц (провадження № 61-36481св18). [PERSON] , звертаючись в суд з позовом, зазначила, що вона добросовісно, відкрито, безперервно, без правової підстави володіє всім спірним нерухомим майном більше десяти років, а тому володіння нею цим майном є добросовісним і у даному випадку застосовується правовий механізм для набуття у власність такого майна, передбачений\~ст.\~344\~ЦК України за набувальною давністю. Окрім того, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що позивачка не має оригіналу правовстановлюючого документу на належну їй частину квартири [ADDRESS] , оскільки все життя мала в наявності лише його неякісну копію, а отримання дублікату неможлива за відсутності всіх співвласників майна. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. А тому суд приходить до висновку про те, що позовна заява [PERSON] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved