Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, шляхом стягнення компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 18.04.2007 року по 21.09.2023 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. За час перебування у шлюбі, серед іншого, вони придбали у власність транспортний засіб марки «MAZDACX5», 2015 року випуску, сірого кольору, який зареєстрували 12.07.2022 року на ім`я відповідачки. Вказує, що перед тим, як звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, відповідачка без згоди та відома позивача, який проходив службу в зоні проведення бойових дій, відчужила спірний транспортний засіб не в інтересах сім`ї. Зазначає, що на день звернення до суду з даним позовом власником спірного транспортного засобу значиться мати відповідачки - [PERSON] . Вказує, що транспортний засіб марки «MAZDACX5», 2015 року випуску, сірого кольору, який зареєстрували 12.07.2022 року на ім`я відповідачки, сторони придбавали у шлюбі та за спільні кошти, для сімейного користування. Оскільки автомобіль є неподільною річчю і протиправно відчужений відповідачкою не в інтересах сім`ї, вважає належним способом захисту свого порушеного права, стягнення компенсації частки ринкової вартості автомобіля, визначеної на час розгляду справи судом. Просить позовні вимоги задоволити повністю. 18.12.2024 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області представником відповідачки адвокатом Фінкевичем В.Г. подано відзив на позовну заяву, в якому стверджує, що спірний автомобіль є особистою власністю відповідачки [PERSON] . Зазначає, що позивач не наводить у позовній заяві жодного доказу про обставини придбання автомобіля, ціну придбання, його технічний стан на момент придбання, безпосередню участь позивача у придбанні автомобіля. Вказує на те, що у сторін є двоє неповнолітніх дітей, які після розлучення залишилися проживати з матір`ю та яких потрібно годувати, одягати, лікувати, навчати і нести інші витрати на утримання дітей. Вважає, що позивачем не доведено належними доказами факту набуття ним у спільну сумісну власність подружжя спірного автомобіля, а також факту продажу відповідачкою автомобіля не в інтересах сім`ї. Позивач та його представник адвокат Добродій О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили суд задоволити позов. Сторона позивача наголосила на тому, що за час перебування у шлюбі позивач мав регулярний дохід у вигляді отриманого грошового забезпечення так як працював у Національній поліції, а з початку війни проходив службу у зоні проведення бойових дій та мав підвищене грошове забезпечення, в той час як відповідачка не мала регулярного доходу. Вказують на те, що спірний транспортний засіб придбавався в інтересах сім`ї, а відповідачка, з метою приховання майна, яке підлягає поділу при розірванні шлюбу, без відома та згоди позивача, який на той час проходив службу в підрозділах Нацполіції особливого призначення за межами Рівненської області, в тому числі і в зоні проведення бойових дій, перереєструвала його на ім`я своєї матері, що не відповідає інтересам сім`ї. Відповідачка та її представник адвокат Фінкевич В.Г. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Крім того зазначили, що спірний автомобіль є її особистою власністю так як на його придбання вона витратила грошові кошти, які отримала від продажу у 2018 році, успадкованої квартири та земельної ділянки, які належали їй на праві особистої власності. Допитаний судом позивач, за його згодою, у якості свідка, суду показав, що перебував з відповідачкою у шлюбі, під час якого сторони придбали спірний транспортний засіб, який він знайшов на сайті оголошень з продажу автомобілів. Попередньо позивач зустрівся з продавцем транспортного засобу в районі автозаправки, що знаходиться біля Луцького кільця в м. Рівне, оглянув його та перевірив технічний стан, а також узгодили ціну та умови продажу автомобіля. Так, як автомобіль придбавали під час війни, то вирішили зареєструвати його на дружину, оскільки позивач відряджався до зони проведення бойових дій. Зазначив, що про продаж автомобіля він не знав, до травня 2023 року так як дружина його не повідомила про продаж і надалі користувалася автомобілем. Щодо вартості транспортного засобу та обставин його придбання, то [PERSON] суду пояснив, що 12.07.2022 року, він та відповідачка зустрілися з продавцем автомобіля [PERSON] біля приміщення ТСЦ МВС 5641 в м. Рівне, позивач розрахувався з продавцем за автомобіль, передавши йому грошові кошти у сумі 13 000 доларів США. Після передачі вказаних коштів свідок залишився в салоні придбаного автомобіля, а відповідачка з [PERSON] пішли в приміщення ТСЦ МВС 5641 оформляти договір купівлі-продажу. Пояснив, що кошти на придбання автомобіля вони з колишньою дружиною відкладали із доходів сім`ї. Згоди на відчуження автомобіля він не давав. Щодо тверджень відповідачки про те, що вона витратила особисті кошти, які отримала від продажу у 2018 році квартири, то зазначив, що в той період вони будували будинок, на придбаній ними земельній ділянці, яку оформили на матір відповідачки, що потребувало значних матеріальних витрат і відповідно кошти подружжя, в тому числі гроші відповідачки від продажу квартири витрачали на будівництво будинку. Станом на липень 2022 року відповідачка не мала особистих коштів, а витрачені подружжям кошти на придбання автомобіля були їх спільними. Заслухавши думку сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 18 квітня 2007 року сторони зареєстрували шлюбу у Відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, який розірвано на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21.09.2023 року у справі № 569/7474/23. Під час перебування в шлюбі, 12.07.2022 року на відповідачку по справі, [PERSON] зареєстровано транспортний засіб марки «MAZDACX5», 2015 року випуску, сірого кольору. З дослідженої судом копії посвідчення серії [NUMBER] виданого 09 липня 2015 року начальником УМВ України в Рівненській області, убачається, що [PERSON] має статус учасника бойових дій. Копією довідки від 04.05.2023 року № 496/59/13-2023 стверджується, що позивач з 10.04.2023 року проходив службу за межами Рівненської області в Національній поліції на посаді інспектора батальйону № 3 полку управління поліції особливого призначення № 2 (штурмовий полк « [INFO] ») Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада « [INFO] ». Проходить службу у Національній поліції з 07.11.2015 року. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 04.05.2023 року за період з І кварталу 2019 року по 4 квартал 2022 року [PERSON] отримав дохід у вигляді грошового забезпечення та соціальних виплат у сумі 1\~474 488,58 грн. Відповідачка [PERSON] , позивач [PERSON] та їхні діти були зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , дана обставина стверджується довідкою про склад сім`ї від 20.04.2023 року № 6889. Згідно інформації наданої ТСЦ МВС №5641 на адвокатський запит від 11.05.2023 року № 31/29аз-17-5641-2023, 08.04.2023 року [PERSON] перереєструвала транспортний засіб марки «MAZDACX5», 2015 року випуску, сірого кольору, на ім`я нового власника [PERSON] . Отже, судом установлено та визнано сторонами, що автомобіль«MAZDACX5», 2015 року випуску, сірого кольору, відчужений відповідачем. Позивачем визначено вартість спірного транспортного засобу, на час розгляду справи судом, у розмірі 600 000,00 грн. на підставі оголошень, шляхом аналізу середньоринкової ціни, яка формується на основі багатьох схожих оголошень, що враховують конкретну марку, модель, рік випуску, пробіг та стан автомобіля.\~ Відповідачка не заперечувала, вказаної позивачем вартості спірного транспортного засобу на момент вирішення даного спору судом та не надала суду доказів, які б свідчили про іншу вартість автомобіля«MAZDACX5», 2015 року випуску. Згідно\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Пунктом 6 ч. 1\~ст.\~3 ЦК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст.\~10 ЦПК України\~суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України\~визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу\~ст.\~12 ЦПК України\~зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ст.ст. \~12,\~81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У відповідності до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~ст. 129 Конституції України. Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-1109цс15 від 16.12.2015 року, № 6-37цс13 від 15.05.2013 року основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Таку ж позицію висловив ВСУ у Постанові Пленуму № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", де суд зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд зазначає, що вищезазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такі висновки суду узгоджуються з правовими позиціями, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Суд відхиляє доводи відповідачки про придбання нею спірного автомобіля за особисті кошти, отримані у 2018 році від продажу квартири, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності у відповідачки таких коштів на дату придання автомобіля подружжям та використання нею саме цих коштів, через чотири роки з моменту продажу успадкованої квартири. Згідно з ч.\~1 ст.\~57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Статтею\~63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст.\~65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно з ч. 1 ст.\~68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст.\~61 СК України). Норма ч. 3 ст. \~61 СК України\~кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має права на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст.\~65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц. Відповідно до ч. 1\~ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.\~60,\~69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.\~325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Пунктом 30\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року\~роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.(п. 30 Постанови). Відповідно до роз`яснень п.п. 22, 23, 24\~Постанови Пленуму Верхового Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України. У пунктах 22, 30\~постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості па час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 537/78/19 підкреслив, що вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. При цьому висновок суду у повній мірі узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво 18), відповідно до яких, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18). Предметом розгляду судами у цій справі було, зокрема, визнання недійсними правочинів відчуження автомобілів та стягнення компенсації 1/2 їх вартості. У вказаній справі судами встановлено, що після розірвання шлюбу відповідач відчужив рухоме майно, яке є спільним майном подружжя, без згоди позивача, тому суди дійшли висновку, що остання має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірних транспортних засобів. Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виснував, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. У постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 359/10855/19 (провадження № 61-881св23) касаційний суд, встановивши, що\~спірні автомобілі були відчуженні відповідачем під час перебування сторін у шлюбі без згоди позивача, дійшов висновку про стягнення компенсації вартості 1/2 частки відчуженого рухомого майна. Як встановлено судом на підставі письмових доказів, спірний транспортний засіб - марки «MAZDA CX5», 2015 року випуску, сірого кольору, придбаний сторонами 12.07.2022 року та зареєстрований на ім`я відповідачки по справі, [PERSON] , яка на момент його придбання перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем по справі, [PERSON] . Відповідачка у період перебування у шлюбі з позивачем відчужила спільне сумісне рухоме майно подружжя - автомобіль марки «MAZDA CX5», 2015 року випуску, сірого кольору, без згоди свого чоловіка, оскільки зворотного матеріали справи не містять і відповідач цього не спростувала. Факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18) та від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20 (провадження № 61-21406св21). Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що отримані від реалізації спірного рухомого майна кошти були витрачені в інтересах сім`ї, такі докази відповідачка не надала. Отже, установивши, що автомобіль марки «MAZDA CX5», 2015 року випуску, сірого кольору, придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя,\~проте відповідачка відчужила його без згоди позивача як іншого із подружжя, суд приходить до висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу. Також суд погоджується з доводами позивача про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 300 000,00 грн., що становить 1/2 частини вартості спірного автомобіля, з огляду на таке. Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду\~від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження№ 61-9018сво18), у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості, відповідно до Постанови Пленум Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.1998 року за № 15). Суд зазначає, що вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією ВС, викладено у постанові від 12.02.2025 року у справі № 761/29288/22. Відповідно до доданих позивачем до позовної заяви скріншотів з сайту оголошень про продаж автомобілів, середня вартість автомобіля марки «MAZDA CX5», 2015 року випуску, становить 600 000,00 грн. і відповідно вартість його частки становить 300 000,00 грн. Суд зазначає, що позивач вжив заходи для доведення ринкової вартості автомобіля на час звернення до суду з позовом про стягнення компенсації частки його вартості (час поділу майна судом), тоді як відповідачка не заперечувала щодо визначеної позивачем вартості спірного майна та не спростувала визначену ним ринкову вартість спірного майна на момент його поділу судом, що відповідає способу визначення вартості майна подружжя, яке підлягає поділу за погодженням між подружжям. Відповідно до ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття\~89 ЦПК України). З огляду на аргументи учасників справи та обставини встановлені судом, з урахуванням судової практики в ревалентних правовідносинах, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно зі\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані із витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю, а тому судовий збір, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача становить 3 000,00 грн., які ним було сплачено при подачі позову до суду. На підставі ст.ст. 65, 69-72 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 5, 13, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273,\~354\~ ЦПК України, суд,-

Outcome: approved