Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

В травні 2025 року до суду з позовом звернулась [PERSON] до [PERSON] та просить ухвалити рішення, на підставі якого в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на частину житлового будинку з прибудовами, загальною площею 70,4 кв.м, житловою площею 44,0 кв.м та надвірні будівлі, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та право власності на частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0613 га, кадастровий номер 6310137900:14:062:0008, що знаходиться за вказаною адресою. В обґрунтування позову посилається на те, що з 17.08.2013 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . 16.11.2021 позивачем та відповідачем за спільні кошти, набуті ними під час шлюбу, придбано у власність житловий будинок з прибудовами, загальною площею 70,4 кв.м, житловою площею 44,0 кв.м та надвірні будівлі, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та право власності на частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0613 га, кадастровий номер 6310137900:14:062:0008, що знаходиться за вказаною адресою, які за згодою подружжя зареєстровані на ім`я відповідача. Зазначений житловий будинок та земельну ділянку придбано подружжям за спільні кошти, набуті ними за час зареєстрованого шлюбу, що підтверджується п.7 договору купівлі-продажу спірного майна від 16.11.2021, а також нотаріально завіреною заявою [PERSON] від 16.11.2021, де остання надає згоду своєму чоловікові [PERSON] на купівлю спірного майна за спільні кошти. Позивач зазначає, що оскільки житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, були придбані під час шлюбу, у відповідності до приписів Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя, а отже у позивача виникло право на частину спірного майна. У зв`язку з тим, що дане питання не можливо вирішити з відповідачем в добровільному порядку, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Новобаварського районного суду міста Харкова від 19 травня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до\~ [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Призначено підготовче судове засідання. 30 червня 2025 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просив суд відмовити у задоволені позову [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що хоча спірне майно було придбано під час шлюбу, але за його особисті кошти, які він заощадив ще до укладання шлюбу з позивачкою. Отже вважає. Що спірне майно є його особистою власністю та поділу не підлягає. Ухвалою Новобаварського районного суду міста Харкова від 07 серпня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 639/3211/25 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлений позов, просила його задовольнити з підстав, зазначених у рішенні вище. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому\~засіданні було\~встановлено, що 17 серпня 2013 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] (після шлюбу [PERSON] ). ( а.с. 16) Під час шлюбу, а саме 16 листопада 2021 року відповідно до договору купівлі-продажу [PERSON] придбав у власність житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0613 га, кадастровий номер: 6310137900:14:062:0008, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.3 вказаного договору продаж здійснено за 460\~950 грн., що становить еквівалент 17\~500 доларів США. Підписання продавцем цього договору свідчить про проведення з ним розрахунку в повному обсязі і відсутність будь-яких претензій фінансового та майнового характеру до Покупця. ( а.с. 17-18) Під час укладання вищевказаного договору купівлі-продажу, [PERSON] 16 листопада 2021 року було складено заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом ХМНК Жовнір Я.В., відповідно до якої вона дає свою згоду своєму чоловікові [PERSON] , з яким знаходиться у зареєстрованому шлюбі, на купівлю житлового будинку та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0613 га, кадастровий номер: 6310137900:14:062:0008, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за спільні кошти, та на умовах на його розсуд. ( а.с. 19) Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України) Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Позивач [PERSON] просить суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позову [PERSON] зазначив, що спірне нерухоме майно було придбано за його особисті кошти, які він заощадив ще до укладання шлюбу, а отже є його особистою власністю та не підлягає розподілу. Як вже було зазначено вище, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ( стаття 60 СК України). Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.\~\~\~\~\~\~ У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). Пунктом 3 ч. 1, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. На підтвердження своєї позиції відповідачем були надані суду виписки по картці [PERSON] у АТ КБ «Приватбанк» за період з січня 2013 року (тобто до укладання шлюбу), з яких вбачається, що ним були покладені на депозит наступні суми, а саме: 10.01.2023- 1300 доларів США; 22.01.2013 4\~610,99 доларів США; 25.01.2013 2332,66 доларів США; 10.07.2013 4200 доларів США. ( а.с. 107-114) Як пояснила суду відповідач, ці накопичення були ним внесені до укладання шлюбу. В подальшому дані кошти були витрачені на купівлю кімнати у гуртожитку на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2014, яка в подальшому була продана, придбано інше житло, яке також в подальшому було неодноразово продано і наприкінці куплений спірний житловий будинок. Відповідач надав суду копії договорів купівлі-продажу квартир. ( а.с. 115-131) Позивач [PERSON] проти таких стверджень відповідача заперечувала, пояснила, що дійсно якась сума на купівлю першого житла її чоловіком давалася, однак решта коштів була подружжям взята у борг, а частина коштів була надана її батьками. Суд, надаючи оцінку доказам, наданих стороною відповідача, приходить до висновку про те, що хоча відповідачем і надані докази про наявність у нього грошових коштів в іноземній валюті на банківському рахунку на момент укладання шлюбу, однак доказів того, що дані кошти були витрачені ним на придбання житла, у тому числі і спірного майна, матеріали справи не містять. Отже, відповідач [PERSON] в супереч вимогам ст. ст. 12, 77, 78, 80 ЦПК України не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своєї позиції, а тому суд приходить до висновку, що житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними. У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19. В судовому засіданні встановлено, і це не заперечується сторонами, що вищевказане нерухоме майно зареєстрована на ім`я [PERSON] . Як вже було зазначено вище, відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) . Вказані позиції викладені також у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20). З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі). Таким чином, суд вважає необхідним визнати житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0613 га, кадастровий номер : 6310137900:14:062:0008, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя, та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину зазначеного майна. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позовні вимоги [PERSON] задоволені у повному обсязі, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати. На підставі\~викладеного і

Outcome: approved