Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у серпні 2025 року представник позивача звернувся до суду із зазначеною позовною заявою про визнання [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] , зобов`язання Святошинський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни до актового запису за №566 від 02.04.1997 про народження дитини [PERSON] , [INFO] , вказавши батьком дитини [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Ангола, громадянина Португальської Республіки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] у позивача народився син [PERSON] , але у свідоцтві про народження в графі «батько» зазначено [PERSON] . Позивач за життя визнавав себе батьком відповідача. Також факт батьківства підтверджується висновком генотипоскопічного експертного дослідження. При зверненні представника позивача до Святошинського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо внесення відповідних змін у свідоцтво про народження, йому було повідомлено, що процедура встановлення батьківства щодо повнолітньої особи та внесення змін в актовий запис про народження можливо лише в судовому порядку. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2025, визначено головуючого суддю Ул`яновську О.В. (а.с 104-105). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.08.2025 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 106-107). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.10.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, у прохальній частині позовної заяви представник позивача просив проводити розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримує (а.с. 5). Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, 12.09.2025 подав заяву про визнання позову, справу просить слухати без його участі (а.с. 111). Третя особа в судове засідання не з`явилась, повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Враховуючи положення ч. 1 ст. 223 та ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами за відсутності учасників справи на підставі доказів, які наявні в матеріалах справи. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. ІІІ. Фактичні обставини справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] , [INFO] народився [PERSON] , батьком якого записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а.с. 11). 15.09.2012 [PERSON] змінив прізвище на [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №103 та підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] від 05.04.2025 (а.с. 12). Відповідно до судово-медичного звіту про дослідження біологічного споріднення референсний номер справи: CG25-1096-JUR від 20.05.2025, виконаного компанією ТОВ Єврофінс Медігеномікс Форензік, що знаходиться за адресою: вул. Анцінгер, 7а, D-85560, Еберсберг, Німеччина, було досліджено біологічні зразки ДНК з порожнини рота осіб: передбачуваного батька [PERSON] , [INFO] , та передбачуваного сина [PERSON] , [INFO] . Вказаним дослідженням встановлено, що імовірність того, що [PERSON] є біологічним батьком [PERSON] , становить 99,9999%. Вказаний звіт засвідчено апостилем та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (36-67). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004. У розділі VII Прикінцеві положення СК України законодавець не передбачив правила, аналогічних положенням абзц. 2 п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Якщо актовий запис про народження дитини вчинений до [INFO] , то при його оспоренні застосовуються відповідні положенняКпШС (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.11.2023 у справі № 161/10712/21). У постанові Верховного Суду України від 25.02.2015 у справі № 6-20цс15 зроблено висновок, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених устатті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. На час народження [PERSON] , [INFO] , діяв Кодекс про шлюб і сім`ю України, який регулював, зокрема особисті і майнові відносини, які виникають між батьками і дітьми (стаття 2 КпШС України). Батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі записів народжень за заявою будь-кого з них (стаття 54 КпШС України). Згідно зі статтею 55 КпШС України, якщо батьки не перебувають в шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться за заявою матері, а запис про батька дитини - за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду. Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Згідно з частиною третьою статті 53 КпШС України при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.05.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до частини другої статті 55 КпШС УРСР запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. Таким чином, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення батьківська є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері. Отже, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01.01.2004, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують такі обставини у їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. За змістом ст. 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем. Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Таким чином, встановлення судом фактів батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 543/738/16-ц, від 29.08.2018 у справі № 641/9147/15-ц, від 21.11.2018 у справі № 225/6301/15-ц. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 543/738/16-ц зазначив, що доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.09.2025 у справі № 753/23080/23 (провадження № 61-8139св25) підкреслив, що встановлення батьківства, на підставі ст. 53 КпШСз урахуванням «філософії» Європейського суду з прав людини, може відбуватися на підставі будь-яких доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство. Тобто як на підставі «соціальних» доказів (спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, чи спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства), так і за допомогою результатів ДНК-експертизи. У постанові Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 202/2081/21 (провадження № 61-17627св23) зазначено, що обставини, передбачені частиною третьою статті 53 КпШС України, можуть підтверджуватись різними доказами. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням ст. 89 ЦПК України, згідно із якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, суд оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 109 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Чинне законодавство не містить вичерпного переліку засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися факт родинних відносин, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Позивач, як на підставу задоволення позовних вимог зазначає те, що він визнавав себе батьком відповідача, а також посилається на судово-медичний звіт дослідження біологічного споріднення. Разом з цим, суд критично оцінює вказаний доказ як підтвердження факту батьківства позивача та відповідача та не бере до уваги, поданий до суду судово-медичний звіт про дослідження біологічного споріднення не може бути покладений в основу вирішення спору щодо визнання батьківства, оскільки є таким, що не відповідає визначеним ст.102 ЦПК України вимогам до висновку експерта, положенням Закону України «Про судову експертизу» та «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.1.1998. У наявному звіті не зазначено, що особа (експерт) попереджений (обізнаний) про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, що вказаний висновок буде подано до національних судів України для встановлення батьківства. Вказаний звіт не містить підтвердження, що відбір біоматеріалу здійснювався з дотриманням процесуальних гарантій, передбачених українським законодавством, участі сторін у відборі зразків представниками компетентного органу, що забезпечують достовірність та ідентифікацію зразків. Навпаки, зазначається, що зразки ДНК було надіслано через кур`єрську службу, тобто сторони особистої участі не приймали, а тому поданий звіт не може бути визнаний судом належним і допустимим доказом. Будь-яких інших доказів, в тому числі, що достовірно підтверджують спільне проживання й ведення спільного господарства з відповідачем або матір`ю дитини до її народження чи після народження дитини, спільне виховання або утримання [PERSON] сина, позивачем додано не було. Встановлення судом фактів батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин, проте стороною позивача вказаних обставин доведено не було, а судом не встановлено. Клопотання про витребування будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог позивач до суду не подавав та не заявляв. Також суд зазначає, що позивач посилається на те, що він звертався до Святошинського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо внесення відповідних змін у свідоцтво про народження, але йому було відмовлено. Проте, відповідних доказів на підтвердження вказаної обставини суду також надано не було. Враховуючи, що під час розгляду справи в суді позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог, заява відповідача про визнання позову не приймається судом. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020року у справі № 129/1033/13-ц). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що поданий позов не підлягає задоволенню, позивачем не доведено належними і допустимими доказами підстав для задоволення позовних вимог щодо встановлення факту батьківства. V. Розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed