Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що є пенсіонером, непрацездатною особою та особою з інвалідністю. Має повнолітню доньку - [PERSON] . Вказав, що він не є особою, цивільна дієздатність якого обмежена, він (позивач) не визнаний недієздатним, а тому у нього немає правових підстав вимагати від доньки опіки або піклування, проте ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язанні утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Він (позивач) хоч і вважається непрацездатною особою в силу наявності інвалідності, але не потребує матеріальної допомоги (утримання) з боку інших осіб з огляду на достатність пенсійного забезпечення і відсутності потреби в додаткових матеріальних витратах. Враховуючи наведене, просив стягнути з [PERSON] аліменти на його ( [PERSON] ) утримання, як непрацездатного батька, у розмірі 1 000,00 грн щомісячно. За ухвалою суду від 16 вересня 2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Сторонам роз`яснено право подати до суду заяви по суті справи та встановлені строки для їх подання. 23 вересня 2025 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що вона дійсно є дочкою позивача, який жодного разу не звертався до неї з питанням щодо надання йому матеріальної допомоги. Вважала, що відсутні підстави для стягнення з неї витрат на утримання позивача, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 01 жовтня 2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що у нього відсутні потреби в утриманні (матеріальному забезпеченні) з боку відповідача, оскільки він отримує пенсію та інші фінансові надходження, що сукупно перевищують встановлений прожитковий мінімум, і у нього не виникало потреби звертатись до відповідача за матеріальною допомогою. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] (а.с. 10, 11). Відповідно до копії посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році серії [NUMBER] , виданого 21 червня 2022 року Житомирською облдержадміністрацією, [PERSON] є особою з інвалідністю і має право на пільги і компенсації, встановленні ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 12). Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 24 травня 2022 року [PERSON] встановлена ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 80% (а.с.13). З копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №092122 від 24 травня 2022 року вбачається, що [PERSON] встановлена друга група інвалідності, захворювання пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.14). Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Вказане положення знайшло своє відображення, зокрема, у ч. 1 ст. 202 СК України, яка передбачає, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними й потребують матеріальної допомоги. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення ст. 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків виникає на підставі сукупності наступних умов: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Отже, зобов`язання повнолітніх дітей утримувати своїх батьків не виникає в разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Разом з тим, у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є батьком відповідача [PERSON] . Позивач є непрацездатним, оскільки є особою пенсійного віку. Водночас, суд враховує положення про те, що за змістом ст. 202 СК України обов`язок дочки, сина щодо утримання батьків пов`язується також з доведеністю потреби батьків в матеріальній допомозі. Відповідно до положень ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, дивідендів, наявність у батьків майна, яке може приносити дохід тощо. Одночасно, враховуються матеріальні витрати батьків. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 676/5118/16-ц) . Також, у сукупності із іншими доказами слід врахувати чи забезпечують заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи батьків їх прожитковий мінімум, встановлений законом (постанови Верховного Суду у справах № 212/1055/18-ц від 05 вересня 2019 року, № 233/4252/18 від 26 лютого 2020 року). Позивач обґрунтував позовні вимоги тим, що є пенсіонером, непрацездатною особою та особою з інвалідністю, але не потребує матеріальної допомоги (утримання) з боку інших осіб з огляду на достатність пенсійного забезпечення і відсутності потреби в додаткових матеріальних витратах, проте просить стягнути з [PERSON] аліменти на його ( [PERSON] ) утримання, як непрацездатного батька, у розмірі 1 000,00 грн щомісячно. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено вище, позивач є непрацездатним та має інвалідність. Проте вимоги позивача є суперечливими, оскільки він просить стягнути з [PERSON] аліменти на його ( [PERSON] ) утримання, як непрацездатного батька, у розмірі 1 000,00 грн щомісячно та одночасно вказує, що у нього відсутні потреби в утриманні (матеріальному забезпеченні) з боку відповідача, оскільки він отримує пенсію та інші фінансові надходження, що сукупно перевищують встановлений прожитковий мінімум. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження потреби у наданні йому матеріальної допомоги, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed