Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-27 00:00:00

У березні 2024 року Перший заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до суду з позовом, в якому просив: - усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду із кадастровим номером 3223155400:03:043:0223 площею 0,2008 га шляхом визнання недійсним державного акту на право власності серії ЯЛ №020940, зареєстрованого 20.08.2010 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №011095001414; - усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду із кадастровим номером 3223155400:03:043:0226 площею 0,7992 га шляхом визнання недійсним державного акту на право власності серії ЯЛ № 020939, зареєстрованого 20.08.2010 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №011095001413; - усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду із кадастровим номером 3223155400:03:043:0223 площею 0,2008 га шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,2008 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0223; - усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду із кадастровим номером 3223155400:03:043:0226 площею 0,79928 га шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,7992 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0226; - усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду із кадастровим номером 3223155400:03:043:0223 площею 0,2008 га та кадастровим номером 3223155400:03:043:0226 площею 0,7992 га шляхом їх повернення на користь Козинської селищної територіальної громади в особі Козинської селищної ради з незаконного володіння [PERSON] , з одночасним припиненням права власності [PERSON] на земельні ділянки площею 0,2008 га із кадастровим номером 3223155400:03:043:0223 та площею 0,7992 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0226. На обґрунтування позову прокурор зазначав, що підставою для пред`явлення позову є встановлений прокуратурою факт незаконного вибуття із державної власності поза волею держави земель водного фонду. Зокрема, прокурором встановлено, що на підставі рішення Козинської селищної ради від 29 серпня 2001 року №5/1 передано у безкоштовну приватну власність 90 громадянам земельні ділянки для будівництва і обслуговування індивідуальних житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства, відповідно якого первісні набувачі отримали у власність спірні земельні ділянки водного фонду, які в подальшому було відчужено на користь [PERSON] .. У відповідності до рішення Обухівського районного суду від 23.06.2009 року у порядку поділу майна подружжя право власності на вказані земельні ділянки визнано за [PERSON] . На підставі вказаного рішення відповідачем у справі оформлено два державні акти на земельну ділянку, площею 0,3 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1,5750 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та в подальшому проведено поділ земельних ділянок та сформовано нові чотири земельні ділянки в т.ч. площею 0,2008 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0223 та площею 0,7992 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0226. Спірні земельні ділянки, на думку прокурора, відносяться до земель водного фонду, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, згідно ст.178 ЦК України належать до обмежено оборотоздатних об`єктів і відповідно до ст. ст. 83, 84 Земельного кодексу України не можуть передаватись у приватну власність, оскільки як на момент їх відведення, так і на даний час перебувають в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро. Зайняття земельної ділянки водного фонду усупереч вимогам ЦК України, ЗК України, ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, оскільки відповідні землі в силу прямої заборони законодавця не могли перейти із державної у приватну власність. Також прокурор стверджує, що Козинська селищна рада не мала повноважень у 2001 році приймати рішення щодо передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства і будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку земельних ділянок водного фонду через їх перебування в межах 100 метрової прибережної захисної смуги річки Дніпро, рада незаконно розпорядилась спірними земельними ділянками поза волею дійсного власника територіальної громади смт.Козин, а спірні земельні ділянки вибули з державної власності через помилку органу місцевого самоврядування. Оскільки негаторний позов, який спрямований на захист прав законного володільця спірних земельних ділянок водного фонду щодо користування і розпорядження ними може бути заявлений упродовж всього часу тривання відповідного порушення, позов заявлено в межах позовної давності. Козинською селищною радою Обухівського району Київської області у розумний строк у судовому порядку не вживались належні заходи щодо захисту порушених інтересів держави, позов пред`явлено Київською обласною прокуратурою в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, який в силу ст.122 ЗК України, а також положення п.24 розділу Х Перехідні положення ЗК України на даний час є розпорядником спірної земельної ділянки в порядку, визначеному ст.131-1 Конституції України, статтями 23 і 24 Закону України «Про прокуратуру», статтями 56,57 ЦПК України. Ухвалою суду від 24 березня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04 червня 2024 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та вказав, що земельна ділянка була передана первинним власникам у власність незаконно, оскільки відноситься до земель водного фонду. Передача земельної ділянки відбулася не уповноваженим органом, з порушеннями норм земельного та водного законодавства. Щодо строку позовної давності, то положення чинного законодавства щодо строків позовної давності у спірних правовідносинах не підлягають застосуванню. Представник позивача Козинської селищної ради Обухівського району Київської області в судове засідання не з`явився. Представник відповідача Головко О.І. щодо позову заперечив в повному обсязі. Вважає позов безпідставним і необґрунтованим. Заслухавши пояснення прокурора, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що на підставі рішення Козинської селищної ради №5/1 від 29.08.2001 року «Про надання та передачу в приватну власність земельних ділянок громадянам для будівництва та обслуговування індивідуальних житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства» передано у власність 90 громадянам земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства на території житлового мікрорайону «Краєвид» в смт.Козин Обухівського району Київської області. Вказане рішення в судовому порядку не оскаржувалось, протиправним, нечинним або недійсним не визнавалось. Вказаним рішенням, серед іншого, було передано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,75га (0,15 га під індивідуальну житлову забудову і 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства), у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,75га (0,15га під індивідуальну житлову забудову і 0,60га для ведення особистого підсобного господарства), та у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,75га (0,15га під індивідуальну житлову забудову і 0,60га для ведення особистого підсобного господарства). На підставі вказного рішення набувачам видано Державні акти на право власності на землю серії I-КВ №030527, серії I-КВ №030525 та серії І-КВ №030523, які зареєстровані в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номерами 5770, 5772, 5774 відповідно. У подальшому, [PERSON] , за договором купівлі-продажу відчужила частину належних їй земельних ділянок, а [PERSON] та [PERSON] у такий же спосіб відчужили земельні ділянки на користь [PERSON] , яка отримала державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №0891567, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 01.11.2001 №5958. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2002 №5176 відчужила на користь [PERSON] придбані зазначені вище земельні ділянки загальною площею 1,8750 га. Покупець отримав державний акт від 20.02.2003 року зареєстрований за №7795 та відчужив земельну ділянку на користь [PERSON] , а остання на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.2006 року №2921 відчужила зазначену земельну ділянку на користь [PERSON] , якому було видано два державні акти на право власності на земельні ділянки: площею 0,3 га серії ЯЕ №096692 від 24.07.2007 та площею 1,5750 серії ЯЕ №096693 від 24.07.2007. Відповідно до рішення Обухівського районного суду від 23.06.2009 №2-955-09 в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] визнано право власності на вказані вище дві земельні ділянки площами 0,3 га і 1,5750 га. На підставі вказаного рішення суду на ім`я відповідача у справі оформлено право власності на зазначені земельні ділянки та видано державні акти: серії ЯЖ №664585 щодо земельної ділянки площею 0,3 га з кадастровим номером 3223155400:03:031:0142 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та серії ЯЖ №664596 щодо земельної ділянки площею 1,5750 га з кадастровим номером 3223155400:03:031:0143 для ведення особистого селянського господарства. На підставі технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки за заявою [PERSON] ТОВ «Компанія земельні справи» у 2010 році сформовано за рахунок поділу земельних ділянок кадастровий номер 3223155400:03:031:0142 та 3223155400:03:031:0143 4 земельні ділянки: площею 0,2008 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0223; площею 0,0992 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0224; площею 0,7758 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0225; площею 0,7992 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0226; Таким чином, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідач набула право власності на спірні земельні ділянки на підставі відплатних цивільно-правових договорів в осіб, які, в свою чергу, набули право власності на них також згідно договорів купівлі-продажу, а первинні власники - у 2001 році на підставі рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області №5/1 від 29.08.2001 року, яка є позивачем у даній справі. У відповідності до ч.3 та ч.4 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи; закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Враховуючи вищевикладене, суд вважає що до спірних правовідносин має застосуватись Земельний кодекс України 1990 року в редакції від 12.07.2000 та Водний кодекс України в редакції від 07.12.2000, тобто в редакції чинній на момент прийняття Козинською селищною радою Обухівського району Київської області рішення №5/1 від 29.08.2001 року «Про надання та передачу в приватну власність земельних ділянок громадянам для будівництва та обслуговування індивідуальних житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства». Так, згідно ч.2. та ч.3. статті 4 Земельного кодексу України 1990 року в редакції від 12.07.2000 року (далі ЗК України 1990 року) було визначено, що суб`єктами права державної власності на землю виступають, серед іншого, селищні Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності. Землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим. Статтею 9 ЗК України 1990 року визначалось, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, серед іншого, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. Процедура передачі громадянам у власність земельних ділянок була визначена статтею 17 ЗК України 1990 року і передбачала компетенцію місцевої ради на передачу у приватну власність громадянина земельної ділянки в межах території, на яку розповсюджується юрисдикція місцевої ради народних депутатів. Згідно ч.4 статті 2 ЗК України 1990 року віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення. Тобто, віднесення земельних ділянок до однієї з категорій або земель водного фонду або земель сільськогосподарського призначення, або до земель населеного пункту станом на 2001 рік відносилось до компетенції Козинської селищної ради, яка реалізувавши свою владну компетенцію віднесла спірні земельні ділянки до категорії земель населеного пункту і розпорядилась ними, передав у власність громадянам. При цьому, судом враховано, що статтею 78 ЗК України 1990 року передбачалось, що до земель водного фонду належать землі, зайняті ріками, озерами, водоймами, болотами, гідротехнічними та іншими водогосподарськими спорудами, а також землі, виділені по берегах водойм під смуги відведення. Суд вважає необґрунтованими доводи прокурора, що на момент відведення спірних земельних ділянок у власність первинним власникам у 2001 році, Земельним кодексом України було передбачено 100-метровий розмір ширини прибережної захисної смуги вздовж великої річки (річки Дніпро), оскільки Земельний кодекс 1990 року в редакції на час виникнення спірних правовідносин взагалі не передбачав такої категорії як «прибережна захисна смуга». Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналізуючи положення статті 88 Водного кодексу України в редакції станом на 07.12.2000 рік (далі ВК України), суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, частиною 1 статті 88 ВК України передбачалось, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Частиною 4 статті 88 ВК України визначено, що у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Згідно частини 7 статті 87 ВК України виконавчі комітети місцевих Рад зобов`язані доводити до відома населення, всіх заінтересованих організацій рішення щодо меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також водоохоронного режиму, який діє на цих територіях. Частина 1 статті 85 ВК України визначала, що порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством. Крім того, Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них станом на момент виникнення спірних правовідносин був затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року за №486, п.5 якого передбачав розробку на основі нормативно-технічної документації проекту визначення розмірів та меж водоохоронних зон. Згідно п.10 вищезазначеного Порядку на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлювався відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. Контроль за створенням водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також за додержанням режиму використання їх територій був покладений на місцеві органи державної виконавчої влади, виконавчі комітети Рад, органи охорони навколишнього природного середовища (п 15 Порядку). Разом з тим, матеріали справи не містять доказів виявлення та/або встановлення порушень органами, на які було покладено обов`язки контролю за додержанням режиму використання водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, при відведенні земельних ділянок громадянам, які були придбані відповідачем з 2001 року по теперішній час. Таким чином, чинним на момент виникнення спірних правовідносин земельним та водним законодавством України передбачалось обов`язкове встановлення (виділення) водоохоронних зон (смуг відведення і прибережних захисних смуг), а також віднесення масивів земельних ділянок до категорії земель водного фонду, що мало бути відображено у земельно-кадастровій документації (форма 6-зем) згідно чинного на той час Наказу Деркомстату №377 від 05.11.1998р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1998 року за №788/3228. 01 січня 2002 року набрав чинності Земельний кодекс України 2001 року, стаття 60 якого визначала розмір та порядок встановлення прибережних захисних смуг в межах населених пунктів, в тому числі необхідність їх визначення з урахуванням містобудівної документації. Аналогічна норма міститься і в частинах шостій-восьмій статті 88 Водного кодексу України, яка передбачає, що у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проєктами землеустрою. Проєкти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Підпунктом 6 п. «а» ч. 1 статті 31\~Закону\~України\~«Про місцеве\~самоврядування\~в\~Україні» визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема такі як, підготовка і подання на затвердження ради відповідних місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, іншої містобудівної документації. Містобудівна документація - це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій (частина перша статті 17 Закону України «Про основи містобудування»). Різновидом містобудівної документації є генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Як було встановлено в рамках адміністративної справи №810/2509/17, у 2001 році чинною містобудівною документацію на території селища міського типу Козин був Генеральний план смт.Козин, затверджений у 1998 році з урахуванням ряду рішень Обухівської районної ради 2001 року про зміну межу смт.Козин Обухівського району Київської області . 17 лютого 2011 року набрав законної сили Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», частина 3 статті 8\~якого передбачає, що рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації. Згідно з положеннями статті 19\~Закону\~України\~«Про регулювання\~містобудівної\~діяльності» детальний план - це документ, який\~деталізує положення генерального плану населеного пункту або комплексного плану та визначає планувальну організацію і розвиток частини території населеного пункту або території за його межами без зміни функціонального призначення цієї території. Детальний план, серед іншого, визначає межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території) Як вбачається з наданої Козинською селищною радою відповіді №1148/09-06/14-2025 від 23.05.2025 Детальним планом 2016 року території житлової забудови північної частини смт.Козин (із змінами та доповненнями 2018-2021 р) до складу якого увійшли земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:03:043:0226 та 3223155400:03:043:0337 була визначена прибережна захисна смуга, в т.ч., вздовж вищезазначених земельних ділянок згідно проєктного плану суміщеного із схемою проєктних планувальних обмежень та кресленнями поперечних профілів вулиць з містобудівної документації «Внесення змін до Детального плану території житлової забудови північної частини смт.Козин Обухівськго району Київської області», затвердженої рішенням №28-5-УІІІ п`ятої сесії Козинської селищної ради восьмого скликання від 24.03.2021 року зі змінами згідно рішення №14 Козиської селищної ради восьмого скликання від 30.07.2021 року. Станом на дату відведення земельних ділянок у власність в Козинській селищній раді не виявлено рішень, які б свідчили про виділення по берегу вздовж зазначених вище земельних ділянок земель під смуги відведення або встановлення розмірів (ширини) смуги відведення в районі ЖМ «Краєвид». Козинською селищною радою не ухвалювалось рішень про віднесення земельних ділянок вказаного ЖМ до земель водного фонду, а спірні земельні ділянки передавались первинним власникам у власність не за рахунок земель водного фонду, а за рахунок категорій земель, визначених згідно земельно-кадастрової документації (форми 6-зем) та зазначених у рішенні Козинської селищної ради №5/1 від 29.08.2001 року. Суд дійшов висновку, що визначення (встановлення) у містобудівній документації прибережної захисної смуги у містобудівній документації через 15 (п`ятнадцять) років після передачі земельних ділянок у власність громадянам, не відповідає принципу «належного урядування» в контексті рішень Європейського суду з прав людини і не може вважатись належною та безумовною підставою для припинення раніше набутих громадянами речових прав на землю, яка не відносилась до категорії земель водного фонду. Велика Палата Верховного Суду України в Постанові від 20.06.2023р. по справі №554/10517/16-ц виснувала про те, що «…фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. При цьому набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону No2456-XII та інших нормативно-правових актів України заборонено.» Аналогічний висновок міститься також і в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023р. у справі №910/8413/21, Постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі №734/1560/20. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них на момент виникнення спірних правовідносин встановлювався Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 87 Водного кодексу України). Згідно з пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету\~Міністрів\~України\~від 08\~травня\~1996\~року\~№\~486 (далі - Порядок; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), цей Порядок встановлював єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них. У межах водоохоронних зон виділялись землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 Водного кодексу України. Пунктом 10 Порядку було передбачено, що на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлювався відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. Як вбачається з тексту рішення Козинської селищної ради від 23 серпня 2001 року №5/1 земельні ділянки передавались у власність громадянам загальною площею 62,619 га в житловому мікрорайоні «Краєвид» смт.Козин, Тобто, органом місцевого самоврядування було чітко зазначено про те, за рахунок яких саме земель передавались у власність земельні ділянки, - за рахунок земель, які були визначені містобудівною документацією, чинною на той час як землі житлової та громадської забудови. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що межі прибережної захисної смуги у межах населених пунктів визначались з урахуванням будь-якої містобудівної документації у цій сфері. У разі відсутності належної землевпорядної документації меж прибережних захисних смуг (не лише проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги) повинні були бути враховані нормативні розміри прибережних захисних смуг, установлені статтею 88 ВК України, та орієнтовні розміри і межі водоохоронних зон, що мали б бути визначені відповідно до Порядку. Аналогічні висновки про те, що прибережні захисні смуги визначаються з урахуванням містобудівної документації та виходячи з конкретних умов забудови, які склалися на місцевості, викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня\~\~2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), та постанові Верховного Суду від 05 серпня\~2020 року у справі № 330/1629/18 (провадження № 61-16934св19). Судом було встановлено і не спростовано сторонами, що станом на момент набуття первинними власниками права власності на земельні ділянки в межах житлового масиву «Краєвид» в смт.Козин Обухівського району Київської області у 2001 році, земельні ділянки не були віднесені до категорії земель водного фонду (смуг відведення), містобудівна документація, яка була чинною на той час також не визначала спірні земельні ділянки, які такі, що відносяться до категорій земель водного фонду. Крім того, частиною четвертою статті 2 Земельного кодексу України 1990 року, було передбачено, що віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування. Тобто, передачі земель у приватну власність громадянам мало передувати віднесення таких земель до відповідної категорії, що, з огляду, на зміст рішення Козинської селищної ради від 29 серпня 2001 року №5/1, а також видані на підставі такого рішення державні акти на право приватної власності на землю, серед яких серії І-КВ №030527, І-КВ №030525, І-КВ №030523 в яких визначено цільове призначення земельних ділянок, така процедура була дотримана. Суд відхиляє доводи прокурора щодо встановлення в рамках кримінального провадження №42024110000000285 обставин, що мають доказове значення, оскільки протокол огляду від 20.09.2024 року підтверджує лишне зафіксовані в ньому обставини і не підтверджує/спростовує правомірність передачі спірних земельних ділянок у приватну власність. Щодо представництва прокурором інтересів держави в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з частиною третьою статті 23\~Закону\~України\~«Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частин. Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Разом з тим, прокурор, залучивши до участі в справі Козинську селищну раду Обухівського району Київської області як позивача, прокурор неодноразово зазначає в позові про протиправність дій ради в частині передачі у приватну власність первинним власникам земельних ділянок, а також незаконність рішення Козинської селищної ради №5/1 від 29.08.2001р. щодо розпорядження землями водного фонду. Одночасно з цим, прокурор просить усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками шляхом їх повернення на користь територіальної громади в особі Козинської селищної ради з одночасним припиненням права власності на них у кінцевого набувача, яка набула право власності на земельні ділянки внаслідок ухвалення відповідного рішення саме Козинською селищною радою. Щодо строків позовної давності, суд погоджується з прокурором, що положення законодавства про строки позовної давності при розгляді такої категорії справ застосуванню не підлягають. Разом з тим, суд вирішує питання про застосування або незастосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та інших. Оскільки в ході розгляду справи беззаперечними та неспростовними доказами, які відповідали б критеріям належності і допустимості не доведено неправомірність отримання відповідачем у власність спірних земельних ділянок, як і факт відведення спірних земельних ділянок первинним власникам у власність за рахунок земель водного фонду або в межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, суд відмовляє у задоволенні позову. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору залишаються за прокурором. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed