Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-26 00:00:00

24.01.2025 року позивач в особі свого представника за посадою засобами електронного суду звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором 3615768 від 22.04.2021 року, укладеним між відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан», який був отриманий позивачем на підставі договору про відступлення права вимоги №06Т, укладеного між позивачем та первинним кредитором 10.08.2021 року, на суму 49400,00 грн., з яких 10000,00 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту, 37500,000 грн. - сума заборгованості за відсотками та 1900,00 грн. - сума заборгованості за комісіями. Позивач також просив стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати, які складаються із витрат у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн., надані позивачу адвокатом Стародуб І.В. Крім цього, позивач у позовній заяві надав суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. Ухвалою судді від 10.02.2025 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні без виклику (повідомлення) сторін, наданий час для подання усіх заяв по суті позову (а.с.59). Позивач та його представник про вказану ухвалу отримали засобами електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.61-62), а відповідачка як засобами поштового зв`язку (а.с.64), так і як було встановлено судом через її реєстрацію в електронному суді через відповідний кабінет (а.с.63). 26.02.2025 року в межах визначеного суддею та мінімально встановленого законодавством строку до суду надійшов відзив з боку представника відповідачки за електронною довіреністю адвоката Калініна Сергія Костянтиновича та окремо ордером як представника адвокатського бюро «Калінін і партнери», в якому сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог через відсутність згоди відповідачки на підписання оспорюваного договору за відсутності даних про підтвердження укладання нею договору в електронній формі, відсутності належних доказів переходу права вимоги до позивача у визначеному законодавством порядку та порушення порядку нарахування боргу, які позивач вважав встановленими із заявленням до стягнення з позивача за результатами розгляду справи 6500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с.65-75). Одночасно із відзивом сторона відповідача просила суд витребувати у позивача оригінали наступних документів, поданих до суду як електронні докази: платіжне доручення №44449693 від 22.04.2021 року з відміткою про час його виконання банком, договір відступлення права вимоги №06Т від 10.08.2021 року та реєстр прав вимоги (боржників) до договору відступлення права вимоги №06Т від 10.08.2021 року (а.с.82-83). Підставою вказаного клопотання сторона відповідача заявила викладені у відзиві факти того, що при укладанні договору не були отримані в автоматичному режимі ідентифікатор підпису на договорі, що ставить під сумнів його укладанні відповідачкою, платіжне доручення про перерахування коштів сформоване не банком, оскільки не містить печатки банку та підпис відповідальної особи, та відсутність реєстру прав вимоги до відповідачки вказує на факт відсутності переходу права вимоги до позивача. Правовою підставою клопотання сторона відповідача вказала ст.95 ЦПК України. Ухвалою суду від 17.03.2025 року у задоволенні клопотання про витребування доказів було відмовлено через відсутність доказів можливості сторони відповідача самостійно отримати вказані докази та той факт, що обраний стороною відповідача спосіб захист власної позиції опирався на спростування доказів сторони позивача, що передбачає зазначення вирогідності того, що відповідні докази або не відповідають дійсності або взагалі не містять інформацію щодо предмету позову, а тому витребування доказів не впливало на можливість розгляду справи по суті (а.с.86-87). Вказану ухвалу усі учасники справи, включаючи представників сторін отримали засобами електронного суду (а.а.89-92). 18.03.2025 року засобами електронного суду позивач, який пропустив строк для подання відповіді на відзив, який встановлює виключно суд, надав суду додаткові письмові пояснення у порядку ст.43 ЦПК України, в яких стверджував той факт, що гроші відповідачці були видані, вона мала можливість ними розпоряджатися, [PERSON] повністю була ознайомлена із усіма, включаючи істотні, умовами кредитного договору та сам договір підписала, перехід прав вимоги до позивача відбувся на підставі норм законодавства та суду були надані усі необхідні докази на підтвердження вказаного переходу, нарахування у кредитному договорі відбулися відповідно до його умов та відповідають взятим на себе відповідачкою обов`язкам (а.с.93-102). Окремо у письмових поясненнях позивач заявив клопотання про витребування у АТ КБ «Приватбанк» щодо емітування на ім`я відповідачки відповідної платіжної картки та виписку про рух коштів за період з 22.04.2021 року до 27.04.2021 року з відображенням часу зарахування коштів. До вказаного клопотання було долучено заяви про поновлення строків для його подання без пояснення причин не подання вказаного клопотання разом із позовною заявою. Інші клопотання від сторін у справі не надходили та інші процесуальні дії у справі судом не застосовувалися. 25.04.2025 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних суддів» від 26.02.2025 року, відповідно до норм якого найменування Первомайського міськрайонного суду Харківської області було змінено на Златопільський міськрайонний суд Харківської області. При цьому відповідно до норм вказаного закону було доповнено підпунктом 3 пункт 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого зміна найменування місцевого загального суду не призводить до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Первинно суд вважає відмовити позивачу у поновленні строків для подання клопотання про витребування доказів, оскільки жодних поважних причин його неподання разом із позовною заявою суду вказано не було, самостійно судом не встановлено, відповідно вказаний строк пропущений без поважних причин, а тому немає підстав для його поновлення. У зв`язку з чим підстави для розгляду самого клопотання позивача про витребування доказів відсутні та його слід залишити без розгляду. Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Згідно з ч.2 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. На підставі ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом ; документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. По суті позову судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 22.04.2021 року між відповідачкою та первинним кредитором товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» був укладений договір про споживчий кредит №3615768, за умовами якого відповідачка отримала кредитні кошти від позивача у розмірі 10000,00 грн. строком на 30 днів до 22.05.2021 року із сплатою процентів у розмірі 2,5% за кожен день строку користування кредитом. Відповідачка підписала вказаний договір одноразовим електронним ідентифікатором J14998 (а.с.26-30, 96). Таким чином, суд відкидає пояснення сторони відповідача про не підписання [PERSON] вказаного договору та підтверджує позицію позивача про те, що відповідачка вказаний договір уклала у відповідності до вимог Закону України «Про електронну комерцію» та «Про споживче кредитування». Відповідно, відповідачка була ознайомлена як з умовами кредитування, так і з розміром кредиту, строком його повернення та порядком повернення коштів позивачу. Щодо отримання коштів суд вважає достатнім доказом надану суду копію платіжного доручення 44449693 від 22.04.2021 року про зарахування на картку відповідачки 526875*17, емітовану, як встановлено під час судового розгляду АТ КБ «Приватбанк», 10000,00 грн. (а.с.33). В даному випадку позиція відповідачки для підтвердження не отримання коштів повинна була спростовувати або відсутність емітування наїї ім`я вказаної картки, або відсутність зарахування вказаних коштів на картку саме 22.04.2021 року для чого суду достатньо було надати виписку по рахунку за вказаний день з метою підтримання власної позиції щодо не отримання вказаних коштів. Жодних із вказаних дій відповідачка не здійснила, а тому суд за принципом «поза розумним сумнівом» вважає, що кошти відповідачка отримала від первинного кредитора та могла ними розпоряджатися на власний розсуд, що вказує на те, що позиція відповідачки в цій частині не знайшла свого доказового підтвердження. Посилання відповідачки на те, що вказаний докази повинен надати саме позивач, спростовується принципом рівності сторін цивільного процесу, оскільки на кожний доказ однієї сторони інша повинна надати або свій спростовуючий доказ, або вказати на неправомірність на підставі прямої норми матеріального права застосування вказаного доказу під час розгляду справи. Щодо розміру заборгованості. В цій частині суд погоджується із тим, що розмір заборгованості повинен скласти 17500,00 грн., які складаються із 10000,00 грн. - тіла кредиту та 7500,00 грн. - процентів за користування кредитом в межах строку дії договору до 22.05.2021 року. Вказані суми прямо визначені в укладеному договорі, судом підтверджено підписання договору відповідачкою та отримання нею кредитних коштів, відповідно в цій частині вона не виконала вимоги закону, а тому вказані кошти повинні бути стягнуті з неї в примусовому порядку. Щодо стягнення процентів у розмірі 30000,00 грн. за період з 23.05.2021 року до 21.07.2021 року, які розраховані у розмірі 5% від суми заборгованості, як зазначено у розрахунку заборгованості на підставі п.1.6 кредитного договору, то в цій частині суд із позицією позивача не погоджується, оскільки таке нарахування можливе виключно на підставі п.4.2 кредитного договору, який встановлює нарахування процентів у визначеному розмірі як заміну процентів у розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, тобто фактично це є санкцією за невиконання взятих на себе зобов`язань. Норма п.4.2 містить посилання, що обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця. Матеріали справи не містять жодної вимоги первинного кредитора щодо сплати вказаних процентів, а сам факт їх нарахування не є виконанням вимог щодо повідомлення позичальниці про таке нарахування, оскільки потребує активних дій з боку первинного кредитора для такого застосування. Відповідно, нарахування процентів після припинення дії договору у застосованому первинним кредитором розмірі, як і взагалі після спливу строку договору, не відповідає вимогам укладеного договору та є нікчемним на момент підписання відповідного кредитного договору. Щодо нарахованої при укладенні договору комісії у розмірі 1900,00 грн. в цій частині підстав для її стягнення також не має, виходячи з наступного. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець, на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Позивач не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх із відповідачкою при укладенні кредитного договору від 22.04.2021 року, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Пунктом 1.5.1 кредитного договору від 22.04.2021 року встановлено комісію за надання кредиту, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії первинний кредитор покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь фінансової установи, без деталізації вказаних послуг. Враховуючи наведене, оскільки відповідачці було встановлено плату за отримання кредиту, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення кредитного договору, укладеного між сторонами про зобов`язання відповідачки сплатити комісію за отримання кредиту у розмірі 1900,00 грн., є нікчемними. Позивач набув право вимоги до відповідачки на підставі договору відступлення права вимоги №06Т від 10.08.2021 року, укладеним між ним та первинним кредитором (а.с.15-22) на підставі витягом із реєстру боржників щодо відповідачки на суму, заявлену у позовній заяві (а.с.12). Оплата права грошової вимоги позивачем на підставі п.6.1 вищевказаного договору була здійснена позивачем у повному обсязі на підставі 13 платіжних інструкцій про оплату з 03.09.2021 року до 25.11.2021 року (а.с.38-44). В цій частині доводи сторони відповідача суд відкидає, оскільки вони не грунтуються на вимогах закону щодо підтвердження переходу права вимоги до набувача вимог, а позивач належним та достатніми доказами довів отримання вимог, у тому числі щодо відповідачки, та сплату за них ціни фінансування з метою можливості пред`явлення вимог до відповідачки. Відповідно до частин 1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною; електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги позову в частині стягнення заборгованості частково у розмірі 17500,00 грн., що становить 35,43% від заявлених позовних вимог, відповідно в цій частині з відповідачки повинні бути стягнуті і судові витрати у справі. Так, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 858,26 грн., що становить 35,43% від 2422,40 грн. Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, заявлених обома сторонами, суд не погоджується із їх розміром, заявленим до стягнення, оскільки вважає такі витрати не справедливими та не розумними. Відносно сторони позивача. 01.11.2024 року укладено договір про надання правової допомоги №42649746 між позивачем та адвокатом Стародуб Іриною Володимирівною (далі - Договір №1)(а.с.23-25). На підставі п.4.2 оплата за вказаним договором здійснюється не пізніше 3 банківських днів з моменту отримання клієнтом рахунку. Додаткової угодою до Договору №1 від 30.11.2024 року були внесено зміни у п.1.2 та п.4.9, в яких було зазначено про те, що вказаний договір №1 стосується складання позовної заяви щодо відповідачки та зазначено, що сплата гонорару погоджується сторонами та підтверджується актом про надання професійної правничої допомоги (а.с.32). Згідно із актом №3615768 про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом від 30.11.2024 року визначено, що адвокат Стародуб І.В. надала послуги позивачу на суму 6000,00 грн. в даній справі як правову допомогу, яка складається із 3 послуг, з яких 2250,00 грн. - правовий аналіз спірних правовідносин, 750,00 грн. - формування додатків до позовної заяви та 3000,00 грн. - складання позовної заяви (а.с.9). Відносно сторони відповідача. 29.01.2025 року укладено договір №б/н/25 про надання професійної правничої (правової) допомоги між адвокатським бюро «Калінін і партнери» і відповідачкою, відповідно до умов п.3.2 якого визначено, що гонорар, порядок його сплати та розмір визначаються сторонами в додатках до договору з урахуванням ставок адвокатського гонорару, визначених у АБ «Калінін і партнери» (далі - Договір №2)(а.с.77-78). Відповідно до додатку №1 до Договору №2 визначено, що розмір гонорару представника відповідачки погоджений сторонами у розмірі 6500,00 грн. та сплачується у строк до набрання судовим рішенням законної сили (а.с.79). Відповідно до акту виконаних робіт від 25.02.2025 року встановлено, що розмір правової допомоги відповідно до Договору №2 складає 6500,00 грн., з яких 500,00 грн. - усна консультація, 1000,00 грн. - складання клопотання про витребування доказів та 5000,00 грн. -складання та подання до суду відзиву на позовну заяву (а.с.81, зворотній бік). Відповідачка сплатила АБ «Калінін і партнери» 3500,00 грн. за Договором №2, що підтверджується платіжною інструкцією №@2PL500435 від 11.02.2025 року (а.с.81). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, процесуальний закон передбачає доведення розміру витрат на професійну правову допомогу шляхом подання стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, детального опису робіт (наданих послуг), а також надання доказів понесення таких витрат та їх співмірності у випадку заперечень проти їх розміру іншої сторони. Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката, адвокатського бюро та адвокатського об`єднання за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом або іншою формою здійснення адвокатської діяльності час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial