Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

Позивач, [PERSON] , в інтересах своєї малолітньої доньки [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить суд: зняти арешт з нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , який накладено на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва про забезпечення позову від 16.06.2020 у цивільній справі № 755/6747/20, реєстраційний номер обтяження: 37290159, що зареєстровано: 13.07.2020 15:44:33 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53097086 від 13.07.2020 16:37:47 державним реєстратором Шульгою Іриною Юріївною Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ, яка належала померлому [INFO] [PERSON] ; судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого єдиним спадкоємцем стала його донька [PERSON] , [INFO] , єдиним законним представником якої є її матір [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишилося майно, в т.ч. квартира [ADDRESS] . В отриманні свідоцтво про право власності на квартиру в порядку спадкування за законом було відмовлено через зареєстроване обтяження, а саме арешт накладений згідно ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 16.06.2020 у цивільній справі № 755/6447/20 за заявою [PERSON] про забезпечення позову. Саме наявність спірного арешту та судових спорів за позовами [PERSON] не дозволяло спадкоємиці померлого вступити в законні права та зареєструвати за собою відповідне право власності на квартиру. 07.01.2025 Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення у цивільній справі № 755/6123/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Державного підприємства «СЕТАМ», за участю третіх осіб: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ТОВ «Вердикт фінанс», про визнання результатів електронних торгів щодо реалізації квартири недійсними та витребування майна від добросовісного набувача, яким було відмовлено у задоволенні позову повністю. 12.03.2025 позивач отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав, з якої дізналася, що по квартирі й досі наявний накладений судом арешт. [PERSON] , як спадкоємиця, є добросовісним набувачем квартири, що її померлий батько [PERSON] придбав у переможця електронних торгів [PERSON] . Наведеним вище рішення суду від 07.01.2025 у цивільній справі №755/6133/23 підтверджено фактичні обставини щодо законності продажу з електронних торгів та подальшого відчуження квартири на користь [PERSON] , як добросовісного набувача. А відтак, зареєстроване обтяження майна є таким, що порушує право [PERSON] вільно володіти, користуватись та розпоряджатись майном, що належить їй на підставі закону в порядку спадкування за померлим батьком. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19.05.2025 відкрито провадження у цій цивільній справі та постановлено про її розгляд за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки, призначено судове засідання. Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви відповідачем отримано не було, конверт повернувся з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання». Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07.07.2025 задоволено клопотання представника позивача [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] - [PERSON] та витребувано з архівного відділу Дніпровського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи №755/6747/20. 17.07.2025 на виконання ухвали суду від 07.07.2025 надійшли матеріали цивільної справи № 755/6747/20. 29.09.2025 від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Інших заяв по суті справи не надійшло, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. У судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. За наявних обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін. Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить наступного. [PERSON] народилася [INFO] , її батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 03.02.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.8). [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 16046 та Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано свідоцтво про смерть (а.с.9). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] (а.с.21). Крім того, на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 16.06.2020, що винесена в межах справи № 755/6747/20, державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Шульгою І.Ю. зареєстровано обтяження - арешт нерухомого майна (№37290159 від 13.07.2020 15:44:33) на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.21). В провадженні Дніпровського районного суду міста Києва (головуючий суддя Арапіна Н.Є.) перебувала справа № 755/6747/20 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» за участю третьої особи Приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Кондратюка Віктора Степановича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16.06.2020 у справі № 755/6747/20 задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11.08.2020 у справі № 755/6747/20 позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» за участю третьої особи приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Кондратюка Віктора Степановича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 05 березня 2020 року Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком Віктором Степановичем, зареєстрований в реєстрі за № 57. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь [PERSON] витрати зі сплати судового збору у розмірі 840, 80 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 07.04.2021 у справі № 755/6747/20 апеляційну скаргу ТОВ «Вердикт Капітал» залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11.08.2020 без змін. Постановою Київського апеляційного суду від 16.05.2023 у справі № 755/6747/20 апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16.06.2020 без змін. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07.01.2025 у справі № 755/6133/23 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кошарського Олександра Володимировича, Державного підприємства «СЕТАМ», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредит-Фінанс», Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання недійсними електронних торгів та витребування майна (а.с.12-20). Згідно зі ст. 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У справі «Спорррінг і Льонрот проти Швеції» Європейський суд з прав людини звернув увагу, що принцип мирного володіння майном для держави означає не лише обов`язок утримуватися від дій, що можуть призвести до втручання у право особи на мирне володіння майном, а і певних позитивних дій, які необхідні та є умовами мирного володіння, що випливає з того, що держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції. За правилом ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ ( рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. За вказаних обставин, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту з майна, порушує права власника на мирне володіння своїм майном. Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, а частиною 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, а тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. За нормою ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України). За приписами ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Статтею 5З Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» визначено підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій. Так, згідно п.п.1, 9 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України, та в інших випадках, передбачених законом. Згідно ч.3ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Згідно з п.4.16 пункту 4 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі по тексту Порядку), затвердженого наказом від 22.02.2012 року №296/5, зареєстрованим в МЮУ 22.02.2012 року №282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно п.4.18 пункту 4 глави 10 розділу II зазначеного Порядку, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Національне законодавство не містить термінів «правомірні очікування» та «законне сподівання». При цьому, ці терміни часто застосовуються в практиці Європейського суду з прав людини. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, вважаються законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини поняття «майно» включає в себе, як «фактичне майно», так і майнові цінності, у тому числі і тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право, про що зазначено у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» (заява № 48553/99). Саме по собі право на майно може розглядатися за змістом ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо таке право буде конкретним, належним чином визначене у заявах. Заявлення особою про своє право власності може означати «володіння майном», про яке йдеться у ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо є достатні підстави для забезпечення цього права через суд. В таких випадках, під час розгляду справи Європейським Судом, право заявника не може вважатися «наявним» відповідно до національного законодавства тому Суд визнає порушеним не право, а встановивши факт законного сподівання визнає порушеним правомірні очікування заявника. Аналіз практики Європейського суду з прав людини, дає можливість зробити висновок про те що права власності на об`єкт нерухомого майна породжує право «правомірних очікувань» та «законного сподівання» на вільне володіння, користування та розпорядження майном. Тому відмова у задоволенні позову призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». У відповідності до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивача на належне користування, володіння та розпорядження майном, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права неможливо. З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved