Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

08.05.2025 [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), та [PERSON] звернулись до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.02.2014 розпочалась військова збройна агресія Російської Федерації проти України, що призвело до окупації Російською Федерацією (далі - РФ) частини території України, а саме АР Крим і міста Севастополя і включення цієї території до складу РФ. З цього моменту фактично розпочалась перша фаза незаконної військової збройної агресії РФ проти України. Друга фаза збройної агресії РФ проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії РФ розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил РФ. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення РФ на суверенну територію України, яке розпочалось обстрілом крилатими ракетами великої дальності з території РФ, об`єктів, які знаходилися на території України за виключенням населених пунктів тимчасово окупованої території України. 24 лютого 2022 року Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан, який триває по сьогодні. 24.02.2022 на момент воєнного вторгнення РФ, позивачі проживали у м. Нова Каховка, Каховського р-н., Херсонської обл., де зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Місто Нова Каховка було окуповано з першого дня вторгнення РФ (24.02.2022) та по теперішній час. Результатом збройної агресії особисто для позивачів стала втрата належного їм майна, житла, роботи, втрата зв?язку з літніми батьками, які залишилися на окупованій території, друзями, колегами по роботі, підтримки та надії на повернення додому. До залишення окупованої РФ території позивачі були повноцінними членами суспільства, мали налагоджений побут та мали можливість вести повноцінне життя. Проте, з початком збройної агресії РФ проти України позивачі були позбавлені можливості вести повноцінне життя, втративши все до чого були причетні ведучи своє звичне, в т.ч. професійне життя. З моменту воєнного вторгнення РФ (24.02.2022) в м. Нова Каховка, військовими РФ поступово були захоплені адміністративні будівлі, що призвело до безвладдя в місті. Мала місце ідеологічна проросійська діяльність, спрямована на формування у містян негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджувалась через різні медійні ресурси. Крім цього, так званою «новою владою» були заборонені будь-які прояви української ідентичності, що виявлялось у забороні державної мови, символіки тощо, чим порушувалося право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Позивачі стали свідками того, як російська військова техніка була застосована для обстрілів кварталів міста та українських військовослужбовців. Вказане призвело до появи жертв серед цивільного населення. Разом з бойовими діями в місті суттєво погіршилась гуманітарна/продовольча ситуація, транспортне сполучення фактично припинилося, заробітні плати та соціальні виплати затримувались або взагалі не виплачувались, значно скоротилась кількість робочих місць, підприємства припиняли свою роботу та обслуговування громадян. Все вищевказане безпосередньо вплинуло на життя позивачів. Як наслідок, не погоджуючись з таким безпрецедентним масовим порушенням прав людини, а також через постійні обстріли, вбивства цивільного населення, щоденне перебування в моральній та фізичній небезпеці, позивачі покинули окуповану РФ територію м. Нова Каховка наприкінці квітня 2022 року задля збереження своїх життів. В м. Нова Каховка [PERSON] на праві власності належить трикімнатна квартира, якою він володіє і на сьогодні, а в м. Одеса сім?я позивачів проживає в орендованій двокімнатній квартирі, що не задовольняє потреби сім?ї з огляду на наявність у позивачів 2 дітей різної статі. Через військову агресію разом з покинутим домом та майном, яке позивачі нажили перебуваючи в шлюбі з 2005 року, вони були вимушені покинути і свою роботу, що врази погіршило фінансовий стан сім?ї та порушило право на вільний вибір місця проживання, право користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Життя позивачів почалось з нуля. Дані обставини по сьогоднішній день негативно впливають на психічний стан позивачів. Відчуття того, що вони не можуть вже доволі тривалий час повернутись додому, негативно впливає і на дітей, які час від часу неконтрольовано знаходяться в стані тривоги та відчутті страху стосовно не повернення до рідного дому та відсутності можливості побачити своїх рідних, близьких, діти фактично виховуються вже четвертий рік без участі бабусь та дідуся, з якими в них були дуже близькі стосунки. Перевід дітей в Одеські навчальні заклади, втрата зв?язку та можливості щоденного спілкування і перебування в соціумі з колишніми однокласниками, друзями, вчителями призвело до дезорієнтації/розбалансування дитячої психіки. Налагодження нових дружніх стосунків серед дітей, знайомств в м. Одеса виявилося складним випробуванням, оскільки перебування дітей в фізичному шкільному соціумі через воєнні дії в Україні та перебуванням дітей на щоденному онлайн навчанні виявилось неможливим. Підтримки серед одеських вчителів навчальних закладів також не було, бо під час онлайн навчання всі діти однакові. Діти відчувають себе покинутими і нікому не потрібними перебуваючи у щоденному душевному неспокої і невпевненості в собі як в особистостях, що ростуть та розвиваються, враховуючи вік дітей, зокрема донька, яка навчається з 2022 року в Одеському ліцеї № 118, зокрема з 2022 по 2024 навчальні роки навчається дистанційно, а вже з 2024 по 2025 навчальні роки - змішана форма навчання (тиждень навчання в приміщенні школи та тиждень дистанційне онлайн навчання), у зв?язку з чим, [PERSON] не має можливості працевлаштуватись на роботу у м. Одеса з постійним робочим графіком, для отримання гідної зарплатні, так як залишати неповнолітню дитину на самоті дуже небезпечно, місто Одеса дуже часто знаходиться під обстрілами, повітряна тривога оголошується і в будні дні навчального процесу також. У зв?язку зі збройною агресією РФ проти України кожного дня сім?я позивачів зазнає душевних страждань та переживань, турбуючись за свою безпеку. Зазначеними обставинами були порушені нормальні життєві зв?язки сім?ї позивачів та погіршилися відносини з оточуючими людьми, кожного дня сім`я вживає додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушених прав. Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, істотних порушень конституційних прав, умисного характеру дій РФ, а також почуття безпорадності та розчарування, які вони відчувають роками через неможливість проживати на рідній землі та користуватись належним житлом, спілкуватись з близькими, позивачі вважають достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну їм моральну шкоду у сумі 63 728,77 євро, що на день подання позову за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 3 000 000 грн кожному. 21.05.2025 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 08.08.2025 від позивачів надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача РФ на належного - РФ в особі Міністерства юстиції РФ. 12.08.2025 ухвалою суду заяву [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , та [PERSON] про заміну неналежного відповідача на належного задоволено. Замінено неналежного відповідача - РФ на належного - РФ в особі Міністерства юстиції РФ. 14.08.2025 від [PERSON] надійшла заява про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. 14.08.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 14.10.2025 від [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вищевикладене та вимоги ст.ст. 178, 279, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за правилами загального позовного провадження, з ухваленням у справі заочного рішення. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, вислухавши доводи та заперечення сторін, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно зі ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», визначено, що Україна згідно з Конституцією Україниє суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. З 2014 року РФ здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії. Згідно з заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії РФ та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія РФ проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії РФ проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії РФ розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил РФ. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення РФ на суверенну територію України. 24 лютого 2022 року Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення РФ геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію Наслідки продовження агресії РФ проти України: роль і відповідь Ради Європи№ 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до РФ про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, є можливим засобом захисту права. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України). Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це, в тому числі, застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії РФ, що тривають з 20 лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року. Таким чином, РФ є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме РФ є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 травня 2022 року № 760/17232/20-ц, визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет, Верховний Суд врахував, що предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. РФ порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди. Звернення позивачів до українського суду визнано розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права (подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22). Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Згідно зі статтею 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), та [PERSON] є громадянином України і 24.02.2022 на момент воєнного вторгнення РФ проживали у м. Нова Каховка, Каховського р-н., Херсонської обл., де зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Місто Нова Каховка було окуповано з першого дня вторгнення РФ (24.02.2022) та по теперішній час. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Із свідоцтва про народження [PERSON] ( [INFO] ) від 11.01.2008 серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Новокаховського міського управління юстиції Херсонської області вбачається, що його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Із свідоцтва про народження [PERSON] ( [INFO] ) від 08.07.2014 серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новокаховського міського управління юстиції у Херсонській області вбачається, що її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, [PERSON] є законним представником неповнолітнього [PERSON] та малолітньої [PERSON] . Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)). Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та її результатом, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)). Загальновідомим є факт того, що РФ є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України з огляду на порушення РФ державного суверенітету України, порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивачів, та, відповідно, саме РФ серед іншого є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії РФ, прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі території бойових дій, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями. Проте це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії РФ, обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів, елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Моральну шкоду позивачі оцінюють у розмірі 63 728,77 євро, що на день подання позову за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 3 000 000 грн кожному. Позивачі зазначають, що результатом збройної агресії РФ особисто для них стала неможливість користування власним житлом, втрата роботи, зв?язку з літніми батьками, які залишилися на окупованій території, друзями, колегами по роботі, підтримки та надії на повернення додому. Через військову агресію РФ разом з покинутим домом та майном, яке [PERSON] . Та [PERSON] нажили перебуваючи в шлюбі з 2005 року, вони були вимушені покинути і свою роботу, що врази погіршило фінансовий стан сім?ї та порушило право на вільний вибір місця проживання, право користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Життя позивачів почалося з нуля. Дані обставини по сьогоднішній день негативно впливають на психічний стан позивачів. У січні 2024 року, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, [PERSON] та [PERSON] наданий статус дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. Через пережиті події під час перебування в окупації, а також постійних моральних та душевних страждань через обстріли м. Одеса, позивачі протягом 2022 року були вимушені неодноразово звертатися за допомогою до психологів, які допомагали подолати стреси при порушенні нормальних життєвих зв?язків, депресії, а також приступів панічної атаки, які з`являються під час обстрілів з боку РФ по місту Одеса та країні в цілому. Пройти адаптацію на новому місті сім?ї позивачів виявилось дуже складно, зокрема через відсутність особистого житла, яке могло б задовольнити їх потреби. Фінансово позивачі не мають можливості придбати житло, яке б відповідало потребам сім?ї з урахуванням виховання в сім?ї різностатевих дітей. Знайти роботу в м. Одеса [PERSON] не зміг, і з липня 2022 року по лютий 2023 року працював у м. Кривий Ріг. В 2023 році через війну [PERSON] був переведений на простій в установі, в якій працював, у зв?язку з чим матеріальне становище сім?ї значно погіршилося. Знайти роботу в м. Одеса [PERSON] не вдалося і він вимушений був влаштуватися на роботу в м. Ізмаїл Одеської області. Внаслідок зазначеного [PERSON] був позбавлений можливості бути поряд із своєю сім?єю протягом 10 місяців, що негативно впливало на стосунки в сім?ї з дітьми та дружиною. Внаслідок зазначеного [PERSON] був вимушений звільнитися з роботи в м. Ізмаїл та повернутися до сім?ї в м. Одеса. Фінансове становище знову погіршилося. Така життєва ситуація тримає позивачів у постійному стресовому стані, що завдає щоденних психологічних страждань. Четвертий рік поспіль перебуваючи не в рідному місті позивачі почуваються чужинцями та безхатьками, а відсутність власного житла додає гнетючості ситуації, бо позивачі не можуть фінансово дозволити собі купити житло для забезпечення потреб родини. Державними пільговими програми запровадженими для ВПО позивачі не можуть скористатись, бо фінансово не спроможні виплачувати кредит, а програми єВідновлення та єОселя не доступні для громадян, житло яких перебуває на окупованій території. Тобто на сьогодні позивачі, позбавлені можливості реалізації свого права на житло, що завдає їм додаткових моральних страждань внаслідок своєї фінансової неспроможності. Упродовж 2022 року та по теперішній час сім?я позивачів відчуває моральні страждання внаслідок стресу викликаного через постійні повітряні тривоги, бомбардування об?єктів критичної та цивільної інфраструктури, необхідності постійно перебувати в укритті, що потребує з боку позивачів постійно докладати додаткових зусиль для організації свого життя, забезпечення безпеки та захисту порушеного права на життя. [PERSON] зазначає, що починаючи з лютого 2022 року, стан його здоров?я погіршився із-за моральних страждань та переживань за безпеку сім?ї, його стали турбувати головні болі, артеріальний тиск підвищився до позначки 190/100 мм.рт.ст. Крім того, почались неконтрольовані епізоди підвищення артеріального тиску, які супроводжувались запамороченням, перебоями у роботі серця, задухою, слабкістю, головним болем, хиткістю ходи та нападами стенокардії. В результаті чого 08.01.2025 на фоні гіпертонічної кризи його було госпіталізовано до кардіологічного відділення КНП «Центральна районна лікарня» м. Ізмаїл. У зв?язку зі збройною агресією РФ проти України кожного дня сім?я позивачів зазнає душевних страждань та переживань, турбуючись за свою безпеку. Зазначеними обставинами були порушені нормальні життєві зв?язки сім?ї позивачів та погіршились відносини з оточуючими людьми, кожного дня сім`я вживає додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушених прав. Взявши до уваги загальновідомі факти, суд дійшов висновку, що внаслідок збройної агресії РФ проти України, розв`язання і ведення агресивної війни, обстрілів цивільної інфраструктури, нехтування фундаментальними цінностями і людськими правами позивачі зазнали моральних переживань, душевних страждань і мають право на компенсацію завданої моральної шкоди. Врахувавши встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, характер вимушених змін у їх житті у зв`язку зі зміною місця проживання, звичного ритму життя, постійними стресами під час повітряних тривог та обстрілів, глибину душевних страждань через збройну агресію РФ проти України, які вимагають від них додаткових зусиль для організації свого життя, як внутрішньо переміщених осіб, суд дійшов висновку, що достатньою сатисфакцією для позивачів є стягнення з РФ моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн кожному, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, відмовивши у задоволенні решти позовних вимог. На думку суду, вказана сума є належною компенсацією завданої позивачам моральної шкоди, що сприятиме відновленню порушених прав останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, згідно з п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Відповідно до ч. 6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене, з відповідача в дохід держави Україна підлягає стягненню судовий збір у сумі 15 140,00 грн.

Outcome: partial