Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

06 червня 2025 року ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 27063,91 грн за договором №3335496 від 17 грудня 2021 року та судові витрати. Ухвалою суду від 10 червня 2025 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.81). Ухвалою суду від 05 вересня 2025 року клопотання представника відповідача та представника позивача про витребування доказів задоволено. Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» у строк до 13 жовтня 2025 року надати Шаргородському районному суду Вінницької області наступну інформацію: чи було проведено банком 17 грудня 2021 року переказ грошових коштів на картковий рахунок на ім`я [PERSON] у розмірі 20000 грн., де платником вказано "ТОВ "МІЛОАН", призначення платежу "Кошти згідно договору 3335496"; у разі, якщо таке зарахування було здійснено, надати всі необхідні первинні банківські документи, які підтверджують факт такого перерахування, а також належним чином завірену копію платіжного доручення про такий переказ; підтвердити належність банківської картки/рахунку, на який було здійснено перерахування коштів, саме [PERSON] ; чи видавалась АТ КБ «ПРИВАТБАНК» [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) платіжна картка № [NUMBER] ; докази зарахування на картку № [NUMBER] кредитних коштів у сумі 20000 грн., які 17 грудня 021 року були на неї перераховані, а саме витребувати виписки по рахунку [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за номером картки № [NUMBER] за період із 17 грудня 2021 року по 17 січня 2022 року; ідентифікаційні дані власника картки та повний номер карткового рахунку № [NUMBER] , в тому числі, але не виключно прізвище, ім`я, по-батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, адреса електронної пошти, тощо), та інші відомості про власника вказаної картки; інформацію щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № [NUMBER] за період із 17 грудня 2021 року по 17 січня 2022 року; інформацію чи знаходиться номер телефону [NUMBER] в анкетних даних [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). Представник позивача у прохальній частині позовної заяви просить розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження та на підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує (а.с.6 на звороті). При цьому, 10 жовтня 2025 року від представника позивача до суду надійшло клопотання, в якому він просить судове засідання призначене на 13 жовтня 2025 року проводити без участі ТОВ «Факторинг Партнерс», позов підтримує та просить задовольнити. Також, зазначає, що надана виписка по банківській картці № [NUMBER] за період з 17 грудня 2021 року по 17 січня 2022 року від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» містить зарахування на суму 20000 грн від 17 грудня 2021 року, призначення платежу «Переказ коштів. Коментар: Viplata zaima Miloan. Не підлягає оподаткуванню. ID платежу 1855117674» та зарахування відбулося того ж дня, коли між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем було укладено договір № 3335496, що підтверджує факт отримання кредитних коштів [PERSON] за договором № 3335496 від 17 грудня 2021 року (а.с.130). 17 червня 2025 року від представника відповідача - адвоката Петрика В.В. до суду надійшов відзив на позовну заява, в якому він вказує, що позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню. Позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення договору позики саме відповідачем та отримання ним коштів. Звертаю увагу суду, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що саме відповідач здійснював реєстрацію на сайті та акцептував публічну оферту. Відсутні також докази того, що одноразовий ідентифікатор було надіслано саме на телефонний номер відповідача, та що електронний підпис було накладено саме ним. Позивач не надав суду належних доказів, які б підтверджували перерахування коштів на рахунок відповідача, зокрема: відсутня виписка з банківського рахунку відповідача; відсутні первинні документи бухгалтерського обліку; не надано доказів належності банківської картки, на яку нібито перераховувались кошти, саме відповідачу. В наданих до позовної заяви документах відсутні дані щодо часу накладання електронного підпису відповідачем. Відсутність таких даних не дає можливості встановити дату накладання відповідачем електронного підпису на договорі, та чи був він взагалі ним накладений. Відповідач не отримував жодних повідомлень від позивача про необхідність сплатити борг та відступлення права вимоги за договором, що унеможливлює виконання ним зобов`язань. Відповідач категорично заперечує факт укладення договору № 3335496 від 17 грудня 2021 року та отримання грошових коштів за ним. Позивач не надав достатніх доказів перерахування коштів на рахунок, що належить саме відповідачу. Представник відповідач просить: відмовити ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором № 3335496 від 17 грудня 2021 року у повному обсязі та розглянути справу № 152/802/25 в судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін (а.с.85-86). 25 червня 2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він вказує, що 17 грудня 2021 року між Товариство з обмеженою відповідальністю "МІЛОАН" та [PERSON] (далі - позичальник та/або відповідач) укладено Договір № 3335496 (далі - Договір). Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання Договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому було перераховано грошові кошти. Факт ідентифікація відповідача підтверджується довідкою про ідентифікацію. Згідно даної довідки на номер телефону відповідача було направлено одноразовий ідентифікатор, яким і було підписано договір. Крім того, відповідач не заперечує, що всі відомості, вказані в Заявці-Анкеті є коректними, зокрема: ПІБ, РНОКПП, паспортні дані, телефон, реквізити банківської картки, тощо. Крім того, ідентифікація здійснювалася в ІТС, яке належить первісному кредитору і він гарантував дійсність вимоги при відступленні прав вимоги по даному кредиту. Будь-яких доказів того, що персональні дані відповідача (паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи-платника податків, номер телефону, банківська картка) були використані для укладення Договору від його імені, Відповідачем не надані. Укладений кредитний договір між первісним кредитором та відповідачем відповідає формі, передбаченій ст. 207, 208, 1047, 1055 ЦК України. З наданих документів вбачається, що договір було підписано одноразовим ідентифікатором, відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис. Зазначає, що між первісними кредиторами та відповідачем укладено електронний кредитний договір, адже без отримання відповідачем листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт Товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Кредитний договір укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. Більш того, звертаємо особливу увагу суду на те, що відповідач тривалий час частково погашав заборгованість, що свідчить про визнання ним даного договору. ТОВ «Мілоан» не є банком, відповідна операція була здійснена АТ КБ «Приватбанк» на підставі укладеного між сторонами договору. В матеріалах справи наявна квитанція АТ КБ «Приватбанк» про успішне перерахування 17 грудня 2021 року грошових коштів у розмірі 20000 грн на картку № [NUMBER] . призначення: кошти згідно договору № 3335496. Також вказує, що ні первісний кредитор, ні позивач не є банками та на них не розповсюджується дія ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Разом з тим, кредитор є небанківською фінансовою установою, діяльність яких регулюється спеціальним законодавством для осіб, які надають небанківські фінансові послуги. Зокрема, небанківські фінансові установи позбавлені можливості створення виписок по картковим рахункам споживачів. Отже, твердження відповідача не заслуговують на увагу. Посилання відповідача на постанови Національного Банку України, в тому числі на Положення про організацію бухгалтерського обліку в Банках України є недоречним, оскільки положення стосуються банків, а не небанківських фінансових установ. Відповідно, не заслуговують на увагу посилання відповідача на практику Верховного Суду, яка стосується стягнення заборгованості, кредитором за якими є банки. Відповідач тривалий час частково погашав заборгованість, що свідчить про визнання факту отримання кредитних коштів та погодження з умовами кредитування. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справі №911/3685/17. Твердження відповідача про те, що він не отримував кредитних коштів, тощо не заслуговують на увагу. Вбачається, що відповідач, отримавши кредитні кошти та уклавши кредитний договір в електронній формі, намагається уникнути обов`язку з повернення грошових коштів, отриманих у кредит. Відповідач вказує лише на недоведеність факту перерахування їй кредитних грошових коштів, але будь-яких доказів цьому не надає. При цьому Позивач зазначає, що відповідач має вільний доступ до своїх рахунків у банківських установах і мав безперешкодну можливість надати суду докази про те, що кредитні грошові кошти на його банківську картку, вказану в договорі чи іншу картку, якою він користується, не надходили. Зокрема, вона мав можливість здійснити запит до банку про наявність у нього карткового рахунку, вказаного в заяві на отримання кредиту, та отримати виписку по вказаному рахунку за період кредитування. Таким чином відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх заперечень. Повідомлення боржника здійснювалось первісним кредитором умов договору факторингу. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Повідомлення про заміну кредитора не є обов`язковим при укладанні договорів відступлення прав вимоги. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні […] не має наслідком недійсність правочину про заміну кредитора, однак тягне за собою ризик настання для нового кредитора несприятливих наслідків, зокрема визначених ч. 2 ст. 516 ЦКУ та ч. 2 ст. 518 ЦКУ . Таким чином позивач, поки він не був письмово повідомлений про заміну кредитора, хоча і не звільняється від виконання зобов`язання, але мав право висунути проти нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо він виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання, а виконання позивачем як боржником свого обов`язку первісному кредиторові у такому випадку є належним виконанням. Тому, законом передбачені спеціальні правові наслідки неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою визнання договору факторингу недійсним та не може бути підставою для відмови у задоволенні заяви про заміну стягувача за рішенням суду. Єдиним наслідком такого неповідомлення є ризик для кредитора у вигляді можливості виконання боржником свого обов`язку на користь попереднього кредитора. І це більше стосується добровільного виконання зобов`язання, а не стягнення з боржника сум в примусовому порядку. Зазначає, що матеріали справи не містять доказів належного виконання боржником зобов`язань як на користь первісного кредитору, так і на користь позивача. Представник позивача просить позовну заяву ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості задовольнити в повному обсязі (а.с.90-97). 01 липня 2025 року від представника відповідача - адвоката Петрика В.В. до суду надішли заперечення (на відповідь на відзив), в яких він вказує, що позивач посилається на загальні норми цивільного законодавства стосовно укладення правочинів в електронній формі, проте не надає конкретних, індивідуалізованих доказів, які б підтверджували, що саме відповідач здійснював передбачені законом дії для укладення електронного договору. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», для укладення електронного договору шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, фінансова установа повинна забезпечити надійну ідентифікацію особи, якій надсилається одноразовий ідентифікатор. Надана позивачем «Довідка про ідентифікацію» не є належним доказом, оскільки це внутрішній документ, створений самим позивачем, а не незалежним третім суб`єктом; документ не містить відомостей про те, яким саме способом було перевірено особу, яка здійснювала реєстрацію на сайті; відсутні дані технічних засобів, що фіксували б ІР-адресу, геолокацію та інші ідентифікуючі ознаки пристрою, з якого здійснювалась реєстрація, а також відсутні докази того, що номер телефону, на який нібито надсилався одноразовий ідентифікатор, дійсно належав та використовувався на той момент відповідачем. Згідно з частиною 1 ст. 26 Закону України "Про електронні довірчі послуги" № 2155 VIII від 05.10.2017, кваліфікована електронна позначка часу має презумпцію точності дати та часу, на які вона вказує, та цілісності електронних даних, з якими ці дата та час пов`язані. Однак у наданих позивачем документах відсутня кваліфікована електронна позначка часу, що унеможливлює встановлення дати та часу підписання електронного договору. Стверджуючи, що відповідач не заперечує коректність відомостей, зазначених у заявці-анкеті, позивач підміняє поняття. Відповідач не заперечує достовірність своїх персональних даних як таких, але категорично заперечує факт заповнення ним цієї заявки-анкети та надання цих даних позивачу. Наведена позивачем квитанція АТ КБ «Приватбанк» не є належним та допустимим доказом отримання коштів відповідачем, адже квитанція не містить повної інформації про одержувача коштів, зазначено лише частину номера картки № [NUMBER] , що не дозволяє ідентифікувати власника картки; відсутні докази того, що зазначена банківська картка належить саме відповідачу; а також відсутні первинні банківські документи, які б підтверджували успішне зарахування коштів на рахунок відповідача. У своїй відповіді на відзив позивач сам визнає, що "небанківські фінансові установи позбавлені можливості створення виписок по картковим рахункам споживачів", однак саме виписка з банківського рахунку є єдиним належним доказом отримання коштів у банківському секторі. Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 21.02.2018 № 910/5226/17 є нерелевантним, оскільки ця постанова стосується правовідносин між юридичними особами та не регулює питання ідентифікації фізичних осіб при укладенні кредитних договорів. Окрім того, твердження позивача про те, що "відповідач тривалий час частково погашав заборгованість" не підтверджується жодними належними доказами. В матеріалах справи відсутні: виписки з банківського рахунку відповідача, які б підтверджували здійснення платежів; платіжні доручення чи квитанції про здійснення переказів на користь позивача чи первісного кредитора; розписки чи інші документи, що підтверджували б факт визнання боргу. Позивач не надав конкретних відомостей про дати, суми та спосіб здійснення часткових погашень, що свідчить про безпідставність таких тверджень. Позивач визнає, що відповідача не було належним чином повідомлено про заміну кредитора, посилаючись на те, що це може мати наслідком лише "ризик для кредитора у вигляді можливості виконання боржником свого обов`язку на користь попереднього кредитора". Однак відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 518 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Тому, відсутність належного повідомлення відповідача про відступлення права вимоги є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до [PERSON] про стягнення заборгованості в повному обсязі (а.с.105-106). 08 липня 2025 року від представника позивача до суду надішли письмові пояснення, в яких він зокрема вказує, що Відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. Договір укладався дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно комунікаційної системи, внаслідок чого, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» у сторін такого договору виникли цивільні права та обов`язки майнового характеру. Згідно з положеннями Законів України «Про електронні довірчі електронну комерцію» послуги» та «Про різниця між Одноразовий ідентифікатор та Електронного Цифрового Підпису полягає в способі ідентифікації підписувача та ступеня захисту такого підпису. Тобто, юридично вони мають однакову силу. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; З огляду на вищевикладене, договір про споживчий кредит було підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором, а не електронно цифровим підписом. З договору вбачається, що у відповідності до вимог частини першої статті 638 ЦК України між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства. При цьому зазначаємо, що ІКС Товариства не дозволяє перейти до наступного кроку у випадку невиконання умов попереднього. Тому позичальник мав ознайомитися послідовно з паспортом кредиту та правилами, які містять всі істотні умови, передбачені законодавством та погоджені сторонами договору. Вказує, що відповідачем не надано жодного доказу того, що ним оспорювався зазначений вище кредитний договір раніше. Крім того, отримавши позовну заяву відповідач зустрічного позову щодо оспорення зазначеного кредитного договору щодо його не укладення, не подав. Таким чином, що укладений між сторонами кредитний договір не оспорювався та не визнавався судом недійсним тому є чинним оскільки відповідає формі, передбаченій ст. 207, 208, 1047, 1055 ЦК України. На спростування наданих позивачем доказів стороною відповідача не надано жодних належних доказів. В тому числі, після ознайомлення з відповіддю на відзив, представник відповідача посилається на відсутність доказів, не надаючи жодних доказів зі своєї сторони. Тобто, активно продовжує підтримувати лише концепцію негативного доказу. У відповіді на відзив позивачем було надано додаткові пояснення та обґрунтування з приводу укладання договору, наявності заборгованості за договором, проте представником відповідача вказані факти не спростовані, а заперечення не підтвердженні зворотнім. Також зазначає, що будь-яких перешкод для виконання зобов`язань за Договором про споживчий кредит первісному кредитору у відповідача не було. Однак, відповідачем не надано будь-яких доказів щодо погашення заборгованості за Договором про споживчий кредит, ні новому, ні попередньому кредитору, внаслідок чого утворилася заборгованість у заявленій до стягнення сумі. В даному випадку, жодні негативні наслідки для кредитора не настають, так як позичальником не сплачено жодних платежів первісному кредитору після відступлення права вимоги, а тому, підстав вважати, що настали негативні наслідки для нового, належного кредитора та належного виконання умов кредитного договору немає. Крім того, відступлення права вимоги жодним чином не впливає на кредитні зобов`язання позичальника. Вказує, що неповідомлення позичальника про уступку права вимоги не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. Тому, ТОВ «Факторинг Партнерс» наділено правом грошової вимоги до відповідача, що підтверджується належними доказами. Представник позивача просив долучити до матеріалів справи дані письмові пояснення позивача, ТОВ «Факторинг Партнерс» та задовольнити клопотання позивача про витребування доказів (а.с.109-113). 11 липня 2025 року від представника відповідача - адвоката Петрика В.В. до суду надішли заперечення на письмові пояснення, в яких він вказує, що позивач у своїх письмових поясненнях обґрунтовує необхідність витребування доказів з АТ КБ «Приватбанк», однак такі аргументи є безпідставними та юридично необґрунтованими. Позивач, заявляючи про наявність кредитних правовідносин з відповідачем, зобов`язаний надати докази, які підтверджують як факт укладення договору, так і факт перерахування коштів. Відсутність таких доказів свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Спроба перекласти обов`язок доказування на суд шляхом витребування доказів з АТ КБ «Приватбанк» є недопустимою, оскільки порушує банківську таємницю відповідача, позивач мав можливість отримати та зберегти необхідні докази, а також повинен був зберегти первинні документи. Позивач у своїх поясненнях посилається на судову практику щодо укладення договорів в електронній формі, однак жоден з наведених прикладів не є релевантним для даної справи. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», використання одноразового ідентифікатора для підписання електронного договору повинно супроводжуватись належною ідентифікацією особи. Позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що саме відповідач отримував одноразовий ідентифікатор та використовував його для підписання договору, а в матеріалах справи відсутні докази належної ідентифікації. У наданих позивачем документах відсутня позначка, що унеможливлює встановлення дати та часу підписання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про електронні довірчі послуги», електронний підпис повинен супроводжуватись кваліфікованою електронною позначкою часу. Позивач стверджує, що відповідач використовує "концепцію негативного доказу", проте таке твердження є безпідставним і свідчить про нерозуміння принципів розподілу обов`язку доказування в цивільному процесі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, заперечуючи факт укладення договору та отримання коштів, відповідач не зобов`язаний доводити «негативний факт». Відповідач не зобов`язаний доводити відсутність фактів, на які посилається позивач, оскільки це означало б покладення на нього обов`язку доведення негативних фактів, що суперечить принципам доказування. Позивач зазначає, що сам факт неповідомлення позичальника про відступлення права вимоги не звільняє його від обов`язку погашати заборгованість. Однак, така позиція є спрощенням правових наслідків відсутності належного повідомлення. Відповідно до ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора, новий кредитор несе ризик настання несприятливих наслідків. У такому разі виконання боржником зобов`язання первісному кредиторові є належним виконанням. Більше того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування», кредитодавець має повідомити споживача про відступлення права вимоги протягом 10 робочих днів із дати такого відступлення. Недотримання цієї вимоги є порушенням прав споживача фінансових послуг. Отже, належне повідомлення боржника про заміну кредитора є необхідною умовою для подальшого стягнення заборгованості новим кредитором, оскільки боржник має бути поінформований про зміну особи, якій він повинен виконувати зобов`язання. Позивач посилається на ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, однак неправильно застосовує цю норму до даної ситуації. Презумпція правомірності правочину передбачає, що вчинений правочин є правомірним, доки його недійсність не буде встановлена рішенням суду. Однак для застосування цієї презумпції необхідно спочатку довести сам факт вчинення правочину, чого позивачем не зроблено. Крім того, позивач стверджує, що між сторонами було укладено кредитний договір та відповідачем отримано кредитні кошти. Однак, усі докази, які надаються позивачем, є непрямими та не підтверджують цих фактів, з огляду на наступне: відсутній оригінал договору з накладеним електронним підписом відповідача; відсутні належні докази ідентифікації відповідача при укладенні договору; відсутні банківські виписки, які б підтверджували зарахування коштів на рахунок відповідача; відсутнє належно оформлене платіжне доручення; відсутнє підтвердження належності банківської картки з номером № [NUMBER] саме відповідачу. Посилання на "Довідку про ідентифікацію" є безпідставним, оскільки цей документ є внутрішнім документом кредитора, а не незалежним доказом. Крім того, нормативно-правовими актами України не передбачено такого документа як "Довідка про ідентифікацію" для підтвердження дій з укладення електронного договору. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів та відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до [PERSON] в повному обсязі (а.с.117-118). При цьому, суд враховуючи, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором та предмет доказування не вимагає проведення засідання з викликом сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для призначення справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заперечення відповідача щодо предмету спору, наявності чи відсутності заборгованості за кредитним договором викладені у відзиві на позовну заяву, а тому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням(викликом) сторін. Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Судом встановлено, що 17 грудня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , укладено договір про споживчий кредит №3335496 (індивідуальна частина), відповідно до умов якого [PERSON] надано кредит в розмірі 20000 грн строком на 30 днів зі сплатою процентів за користування кредитними коштами. Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. З метою отримання кредитних коштів відповідач вказав свої анкетні та паспортні дані, та ідентифікаційний код. Також сторони поголили графік платежів за договором (а.с.25-29, 44). Відповідно до копії паспорта споживчого кредиту №3335496, відповідач 17 грудня 2021 року ознайомився з умовами кредитування (а.с.46) Згідно з копією квитанції №185511774, 17 грудня 2021 року на рахунок № [NUMBER] перераховано грошові кошти у розмірі 20000 грн, згідно договору №3335496 (а.с.58). Відповідно до копії відомостей про щоденні нарахування та погашення, наданого ТОВ «Мілоан», загальна сума заборгованості за договором про споживчий кредит становить 27063,91 грн, з них: 15329 грн - заборгованість за кредитом (залишок по кредиту); 9534,91 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом та 2200 грн - заборгованість за неустойкою (а.с.73-74). Згідно з копією розрахунку заборгованості наданого позивачем, за кредитним договором №3335496 від 17 грудня 2021 року за період з 25 липня 2024 року по 22 травня 2025 року, заборгованість відповідача становить 27063,91 грн, з них: 15329 грн - заборгованість за кредитом (залишок по кредиту); 9534,91 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом та 2200 грн - заборгованість за комісією (а.с.8). 25 липня 2024 року було укладено договір факторингу № 25-07/2024 відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3335496 до відповідача (а.с.9-23, 30). Відповідно до повідомлення та виписки за договором №б/н за період з 17 грудня 2021 року по 17 січня 2022 року, наданого АТ «КБ «ПриватБанк» по рахунку відповідача, в банку емітовано карту № [NUMBER] , рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . При цьому, з виписки вбачається, що на даний рахунок відповідача 17 грудня 2021 року було зараховано грошові кошти у розмірі 20000 грн (а.с.126-128). Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із кредитного договору, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами частин 3, 6, 7, 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Суд зауважує, що Договір містить прізвище, ім`я, по батькові відповідача, РНОКПП, паспортні дані, адресу, мобільний телефон, а також підписи у формі алфавітно-цифрової послідовності, що підтверджує факт укладення Договору між первинним кредитором та відповідачем і спростовує посилання представника відповідача. Доводи представника відповідача про те, що позивачем не подано доказів надання відповідачу грошових коштів на увагу не заслуговують, оскільки повідомленням та випискою по рахунку відповідача за договором №б/н за період з 17 грудня 2021 року по 17 січня 2022 року, наданих АТ КБ «ПриватБанк», на ім`я [PERSON] , підтверджено факт переказу 17 грудня 2021 року на рахунок відповідача грошових коштів у розмірі 20000 грн, тобто отримання останнім кредитних коштів. Натомість відповідач, який заперечує отримання цих коштів, на підтвердження своїх доводів, доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у Договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить, не надав. Відповідач не позбавлений був можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких, відповідно до законодавства. Отже, судом установлено факт невиконання відповідачем узятих зобов`язань за кредитним договором, що у свою чергу порушує право позивача на виконання умов договору. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, суд зауважує, що відсоткова ставка за користування кредитними коштами була відповідачем погоджена, а виходячи з оплатного характеру кредитного договору, відсутні підстави вважати, що умови договору про сплату відсотків за користування кредитом є несправедливими та призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договору, оскільки вказаний розмір відсоткової ставки погоджено за домовленістю сторін у відповідному договорі (постанова Верховного Суду від 07.04.2021 року у справі №623/2936/19). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 512 ЦК України передбачено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, а саме: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. На підставі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно умов вищевказаних договорів факторингу та відповідно до вимог ст. ст. 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України у зобов`язанні позичальника за кредитним договором відбулася заміна кредитора а ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» набуло статусу нового кредитора. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, первісним кредитором ТОВ «Мілоан» нарахована 2200 грн заборгованості за неустойкою. Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного станув Україні» та Закону України «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та на момент винесення рішення продовжує діяти. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, заборгованість за неустойкою у розмірі 2200 грн, задоволенню не підлягає. Щодо розподілу витрат на правничу допомогу суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України установлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Європейський суд з прав людини у п.95 рішення від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У п.154 рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» Суд констатував, що в кожному з поданих рахунків-фактур, виписаних адвокатом заявника, зазначено загальну вартість багатьох юридичних послуг, без уточнення вартості кожної окремої послуги. Також, Суд висловив сумнів щодо існування об`єктивної необхідності здійснення деяких витрат, зазначених у цих рахунках-фактурах, зокрема, Суд не встановив, який прямий зв`язок може існувати між, в тому числі, листуванням зі сторонами процесу і не зі сторонами процесу з судовою процедурою. При цьому, Суд нагадав, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір; тим часом сума, що її вимагав заявник, - в будь-якому разі була надмірна. Позивачем було укладено договір про надання правової допомоги №02-07/2024 від 02 липня 2024 року з адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» (а.с.38-40). 01 квітня 2025 року між позивачем та адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» складено заявку на надання юридичної допомоги №247 на суму 13000 грн, в якій сторони погодили вартість надання послуг (а.с.43). Відповідно до копії витягу з акту №9 про надання юридичної допомоги від 30 квітня 2025 року, позивач та адвокатське об`єднанням «Лігал Ассістанс» погодили надання правових послуг, згідно заявки №247 на суму 1300 грн (а.с.45). 13 жовтня 2025 року від представника відповідача - адвоката Петрика В.В. до суду надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, в якому він вказує, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу у розмірі 13000 грн є неспівмірною із складністю справи, обсягом наданих послуг та ціною позову з наступних підстав. Дана справа належить до категорії типових справ про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивачем самостійно визначено, що справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження як малозначна, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Сума витрат на правничу допомогу становить 48% від суми основного боргу та майже дорівнює половині ціни позову, що є надмірним та неспівмірним. Така диспропорція створює надмірний тягар для відповідача. Обсяг виконаних адвокатом робіт є стандартним для даної категорії справ і включає підготовку типової позовної заяви та інших процесуальних документів. Позовна заява містить стандартні правові норми та не потребувала складного юридичного аналізу чи дослідження. По-четверте, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що значно зменшує обсяг роботи адвоката та виключає необхідність участі у судових засіданнях, підготовці до них, витрати часу на відвідування суду. Представник відповідача просить клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами задовольнити та у разі задоволення позову зменшити суму витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, з 13000 грн до 2000 грн., який відповідає критеріям співмірності зі складністю справи, обсягом виконаних робіт та витраченим часом (а.с.133-134). Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч.3 ст.2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суд враховує те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із ціною позову та/або значенням справи для сторони, складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Крім того, суд зауважує, що провадження у справі здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, тому представник позивача не приймає участі в судових засіданнях, що враховується судом при розподілі витрат на правничу допомогу. Суд вважає, що зазначена сума адвокатських витрат в сумі 13000 грн. є неспівмірною зі складністю справи, яка є малозначною, та обсягом наданих адвокатських послуг. Відтак, суд вважає, що співмірною у цій справі компенсацію вартості виконаної адвокатом роботи лише у сумі 4000 грн., з урахуванням, зокрема, складності справи, обсягу наданих у цьому випадку адвокатських послуг і виконаних робіт у межах підготовки справи до розгляду та впродовж судового розгляду, задоволення позовних вимог частково. Зазначена сума адвокатських витрат є співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг. Отже, вимоги про стягнення судових витрат на надання правничої допомоги підлягають частковому задоволенню на суму 4000 грн. Отже, судом установлено факт невиконання відповідачем узятих зобов`язань за кредитним договором, що у свою чергу порушує право позивача на виконання умов договору, повернення суми кредиту та сплати відсотків, а тому порушене право підлягає судовому захисту. Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про споживчий кредит в сумі 24863,91 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню із [PERSON] на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 2225,45 грн.

Outcome: partial