Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

[PERSON] , через свого представника - адвоката Забугу А.І., звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: просив встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , разом зі спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Заяву обгрунтовано тим, що [INFO] у місті Бориспіль Бориспільського району Київської області у віці 81 рік померла [PERSON] . Заявник є рідним сином померлої та з 2018 року постійно проживав зі спадкодавцем на момент смерті та на час відкриття спадщини. Інших спадкоємців немає. [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] , та складається з 3 кімнат, жилою площею 49,3 кв. м та загальною площею 82,2 кв. м. 11 червня 1999 року [PERSON] в місті Молодечно Мінської області на випадок своєї смерті склала на ім`я свого єдиного сина, [PERSON] , заповіт, за умовами якого заповідала заявнику належну останній на праві приватної власності квартиру під номером [ADDRESS] . Вказаний заповіт був посвідчений державним нотаріусом Державної нотаріальної контори міста Молодечно Мінської області Дашкевич І.Б. та зареєстровано в реєстрі 11 червня 1999 року за № 6-1718. У зв`язку із погіршенням стану здоров`я спадкодавець переїхала з Республіки Білорусь до України та з початку літа 2018 року почала проживати разом з останнім, в належній їй квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Квартира спадкодавця цілком і повністю утримувалась/ється спадкоємцем за власні кошти, останній вів/веде підсобне господарство, проводив/дить поточні ремонти, здійснював/є прибирання. Тобто, спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та здійснював постійний догляд за спадкодавцем, проводив сплату комунальних послуг. Протягом всього часу спільного проживання до дня смерті спадкоємець постійно опікувався спадкодавцем, забезпечував її грошима, продуктами харчування та ліками, готував, прав речі, вирішував побутові питання та за потреби викликав медичних працівників, поховання спадкодавця та оплату ритуальних послуг проведено за рахунок коштів заявника. Також заявником повністю сплачено послуги з поховання (транспортування, прощання, послуги крематорію), 13 грудня 2023 року заявник особисто отримав прах померлої [PERSON] . Після смерті спадкодавця - [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема, на належне останній на території міста Києва нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Заявник та єдиний спадкоємець, будучи обізнаним про відсутність у матері близьких родичів та потенційних спадкоємців, із заявою про прийняття спадщини протягом встановленого законом 6-тимісячного строку до нотаріуса не звертався, оскільки вважав себе таким, що прийняв спадщину і жодним строком для оформлення спадкового майна не обмежений. 23 листопада 2024 року заявник звернувся до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Нотаріусом заведено спадкову справу № 531/2024 щодо майна померлої, однак, було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на те, що спадкоємець не зареєстрований та не проживав постійно зі спадкодавцем, а також протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не подав заяву про прийняття спадщини. Спадкова справа була відкрита за останнім місцем реєстрації померлої - [ADDRESS] . Метою звернення заявника до суду є встановлення факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріальному порядку на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, аніж звернення до суду з заявою про встановлення юридичного факту, що має значення. З огляду на викладенен заяву просив задовольнити та встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку окремого провадження, призначено судове засідання на 16 вересня 2025 року на 14 год. 30 хв. 16 вересня 2025 року у судовому засіданні, у зв`язку із неявкою заінтересованих осіб, судове засідання відкладено на 14 жовтня 2025 року на 14 год. 00 хв. 14 жовтня 2025 року у судовому засіданні заявник та його представник вимоги заяви підтримали та просили задовольнити. Також заявник долучив копії документів, а сааме паспорту громадянина Республіки Білорусь, що належав [PERSON] , [INFO] , та копію Акту від 27 грудня 2024 року про проживання Заінтересована особа - Київська міська рада, свого представника у судове засідання не направила, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомили. Заінтересована особа - Десята київська державна нотаріальна контора, у судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомили. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення заявника та представника заявника, оцінивши надані заявником докази, суд приходить до таких висновків. До матеріалів справи долучено копію паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Дніпровським РВ ГУ ДМС України в місті Києві, 28 березня 2014 року, що належить [PERSON] , [INFO] . Наявний штамп про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26 вересня 1961 року Бюро ЗАГС м. Молодечно Мінської області, встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у місті Молодечно, Мінська область, про що 26 вересня 1961 року в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис № 565. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії паспорта громадянина Республіки Білорусь серії [NUMBER] , що належить [PERSON] , [INFO] , встановлено, що [PERSON] 26 серпня 2017 року надано візу строком до 23 листопада 2017 року № 98/06, місце перебування в Україні: [ADDRESS] . З матеріалів справи також встановлено, що громадянка Республіки Білорусь [PERSON] , [INFO] , 03 липня 2018 року отримала посвідку на постійне проживання на території України, про що свідчить копія посвідки на постійне проживання № [NUMBER] , виданої 03 липня 2018 року, орган видачі - 8001, що міститься в матеріалах справи. Також в посвідці на постійне проживання № [NUMBER] , виданої 03 липня 2018 року, міститься штамп про реєстрацію місця проживання в Україні за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи також міститься копія посвідчення інваліда від 04 травня 2016 року серії [NUMBER] , виданого [PERSON] державними органами Республіки Білорусь. Водночас, з довідки Відділу обслуговування громадян № 4 Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві встановлено, що [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві на обліку не перебувала та пенсію не отримувала. У листі КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Дарницького району міста Києва від 21 січня 2025 року № 89 зазначено, що [PERSON] , [INFO] , мала укладену декларацію з лікарем-терапевтом амбулаторії загальної практики-сімейної медицини № 8 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Дарницького району міста Києва [PERSON] , з січня 2020 року. За період спостереження систематично зверталася до Центру в супроводі сина [PERSON] . Всі рекомендації щодо лікування надавалися йому, він здійснював догляд та контроль за лікуванням та отримував пільгові рецепти за програмою «Доступні ліки» для її лікування. Також міститься копія результатів огляду терапевта від 21 серпня 2023 року, здійсненого щодо [PERSON] , [INFO] . Зі свідоцтва про смерть від 07 грудня 2023 року серії [NUMBER] , виданого Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 81 року у місті Бориспіль, Бориспільського району, Київської області, про що 07 грудня 2023 року складено відповідний актовий запис № 1033. До матеріалів справи також долучено копію рахунку-фактури від 07 грудня 2023 року № М-0011, виданого ФОП [PERSON] на підставі договору від 07 грудня 2023 року № П-00011 (померла [PERSON] ), на оплату послуг поховання. З довідки від 13 грудня 2023 року № 13160-6073, складеної Ритуальна Служба Спеціалізоване комунальне підприємство «Київський крематорій» Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), встановлено, що прийнято на кремацію тіло [PERSON] . Приймальником праху зазначено [PERSON] , про що проставлено його особистий підпис. Постановою державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори Ткач Т.В., від 23 листопада 2023 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої [INFO] [PERSON] . Нотаріусом зазначено, що в провадженні Десятої київської державної нотаріальної контори знаходиться спадкова справа № 531/2024 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] звернувся до нотаріальної контори 23 листопада 2024 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. З`ясовано, що на час відкриття спадщини [PERSON] не зареєстрований та не проживав постійно разом із спадкодавцем, а також протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не подав заяву про прийняття спадщини. Водночас, відповідно до Акту від 27 грудня 2024 року про проживання, складеного майстром технічної дільниці № 4 [PERSON] на підставі заяви сусідів, [PERSON] , [INFO] , дійсно фактично проживала за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації з липня 2018 року по грудень 2023 року разом з сином [PERSON] , [INFO] . Акт посвідчено підписами сусідів: [PERSON] та [PERSON] та засвідчено майстром технічної дільниці № 4 Бєловою Н.М., начальником ЖЕД-402 Берегова І.М. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01 липня 2025 року № 433520946, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 березня 2020 року № 204326729, встановлено, що квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2055236580000, на праві приватної власності належить [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу від 11 лютого 1997 року № С 4542/1146, виданого Київською універсальною біржею. До матеріалів справи також долучено копію заповіту [PERSON] від 11 червня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Державної нотаріальної контори міста Молодечно Мінської області Дашкевич І.Б., зареєстровано в реєстрі за № 6-1718, відповідно до якого на випадок своєї смерті, квартиру [ADDRESS] , [PERSON] заповідала [PERSON] . Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно із пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Встановлення фактів є особливою функцією суду, необхідною для підтвердження певної обставини як факту, про що просить заявник. Необхідність цього виникає у зв`язку із прогалиною в інформації або її відсутності, яка не дає змоги дійти остаточного висновку у питанні. Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено перелік справ про встановлення факту, що підлягають розгляду у судовому порядку. Водночас, відповідно до положень частини другої статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що заявнику відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини після смерті матері в зв`язку з тим, що заявник не зареєстрований та не проживав постійно разом із спадкодавцем, а також протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не подав заяву про прийняття спадщини. Метою звернення заявника до суду є встановлення факту його постійного проживання, як спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріальному порядку на підставі частини третьої статті 1268ЦК України. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України). Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до абзацу 3 пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008року №7 «Про судову практику у справах про спадкування за місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно із частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (частина перша статті 1269 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно із підпункту 4.10 пункту 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець у даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. З пункту 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вбачається, що у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Згідно роз`яснень, викладених у пунктах 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись у суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Метою встановлення факту спільного проживання заявників зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 554/14633/15-ц (провадження № 61-9952св18) та від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18). Необхідною умовою встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] є доведеність факту постійного проживання позивача і спадкодавця в одному житловому приміщенні на час відкриття спадщини. При цьому тривалість спільного проживання спадкодавця із спадкоємцем законом, а саме частиною третьою статті 1268 ЦК України, не визначена. Частиною першою статті 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом (постанова Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18)). У разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем (постанова Верховного Суду від 12 липня 2022 року в справі № 295/15914/19). З матеріалів справи встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , та спадкодавець [PERSON] , [INFO] , були зареєстровані за різними адресами. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З долучених до матеріалів справи документів, а саме паспорта громадянина Республіки Білорусь серії [NUMBER] , що належить [PERSON] , [INFO] , посвідки на постійне проживання № [NUMBER] , виданої 03 липня 2018 року, що належить [PERSON] , [INFO] , Акту від 27 грудня 2024 року про проживання та листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Дарницького району міста Києва від 21 січня 2025 року № 89 встановлено, що заявник постійно проживав зі своєю матір`ю [PERSON] , [INFO] , протягом тривалого часу та на момент її смерті, однак, факт такого проживання може бути встановлений виключно в судовому порядку. Оскільки заявник, як спадкоємець за законом постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини в одному помешканні та протягом шести місяців із часу відкриття спадщини не заявив про свою відмову від спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину. Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи обґрунтування заяви знайшли своє об`єктивне підтвердження, суд вважає, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Враховуючи викладене вище,

Outcome: approved