Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

22.01.2025 року [PERSON] через свого представника адвоката Дащишак О.С. звернувся до суду про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 18.09.2017 року у справі №455/664/17 шлюб, зареєстрований 18.06.1983 року, між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За час перебування у шлюбі ними був збудований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці, кадастровий номер 4625184700:10:001:0093. Оскільки між ними не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна, вважає за доцільне здійснити визначення часток у праві спільної власності на нерухоме майно. Просить визнати за ним право власності на: частину житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га, кадастровий номер 4625184700:10:001:0093 за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідачки судові витрати. Ухвалою судді від 23.01.2025 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 09 годину 30 хвилин 27.02.2025 року, яке відкладено на 14 годину 00 хвилин 20.03.2025 року. 20.03.2025 року до суду відповідачкою [PERSON] подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с.69, том 1). 20.03.2025\~року підготовче\~засідання відкладено\~на 11\~годину 00\~хвилин 11.04.2025\~року,\~якевідкладено на 11 годину 00 хвилин 29.04.2025 року. Ухвалою суду від 16.04.2025 року накладено арешт на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] 29.04.2025 року підготовче засідання відкладено на 16 годину 30 хвилин 22.05.2025 року. Ухвалою суду від 22.05.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 годину 00 хвилин 19.06.2025 року, який відкладено на 15 годину 00 хвилин 24.06.2025 року, на 10 годину 00 хвилин 01.07.2025 року. Ухвалою суду від 01.07.2025 року судове засідання відкладено на 10 годину 00 хвилин 24.07.2025 року, яке відкладено на 10 годину 00 хвилин 11.09.2025 року та на 15 годину 00 хвилин 13.10.2025 року. \~ Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Додатково пояснив, що будинок він разом з відповідачкою почав будувати у 1993 році. Будівництво тривало до 1998 року. Вони жили в одній кімнаті та паралельно проводили внутрішні роботи в будинку. Протягом їхнього спільного подружнього життя він неодноразово їздив на роботу за кордон та всі зароблені кошти віддавав до сімейного бюджету. Його представник адвокат Дащишак О.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила їх задовольнити. Адвокат Дащишак О.С. додатково пояснила, що позивач [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачкою, під час якого вони побудували будинок. Після розірвання шлюбу [PERSON] ще проживав у спірному будинку. Однак в серпні 2023 року відповідачка змусила його забрати речі і переїхати в батьківську хату. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини викладені у своїх письмових поясненнях від 20.03.2025 року. Просила відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що позивач [PERSON] був кривдником і неодноразово мав термінові заборонні приписи. Окрім того, зазначила, що житловий будинок, господарські будівлі були зведені та повністю облаштовані нею на виділеній їй земельній ділянці за її особисті кошти та кошти її батьків. Також їй фінансово допомагали сусіди: [PERSON] та [PERSON] . та діти: [PERSON] та [PERSON] . При цьому, позивач, [PERSON] жодної фінансової участі, а також участі своєю працею в будівництві та облаштуванні будинку абсолютно не брав, комунальні послуги не сплачував і належних, допустимих доказів цього суду не надав, відтак вважає, що майно яке є предметом позову, є її особистою власністю. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Шмигун В.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Додав, що після розірвання шлюбу між сторонами минуло 7 років і чотири місяці, тому вважає за необхідне застосувати строки позовної давності. Окрім того, позивач участі в будівництві будинку не брав, комунальні платежі не сплачував. Відповідачці [PERSON] допомагали її батьки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він був головним бухгалтером заводу «Екватор». Мальчевські є його сусідами. Йому, [PERSON] і ще одному працівникові виділили земельні ділянки. Позивач [PERSON] в середині 90-х років будував будинок і він був персонально в нього на будівництві. Окрім того, позивач щотижня косив траву біля хати. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він є чоловіком сестри позивача [PERSON] . Зазначив, що він допомагав [PERSON] будувати будинок. Також він постійно їздив з позивачем на заробітки. [PERSON] штукатурив свою хату, проводив сантехніку, робив сходи. З серпня 2023 року позивач [PERSON] в [ADDRESS] вже не проживав. Будинок будували в 80-х роках. Родина відповідачки [PERSON] також допомагала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач [PERSON] є її братом. Він постійно їздив на заробітки з її чоловіком [PERSON] і спільно з відповідачкою [PERSON] будували будинок. До 2023 року позивач жив в будинку в своїй кімнаті. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він працював у сторін та мурував їм піч, хто оплачував за роботу, він не пригадує, адже за час діяльності вимурував сотні печей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він допомагав сторонам на будові, заливав фундамент, носив розчин, каміння, працював на циркулярці. Позивач [PERSON] їх привозив, відвозив, обрізав дошки разом з ними, заливав щити. Будівництво почалося за СРСР. Він був 18 днів на початку будови і потім коли штукатурили. [PERSON] також збивав опалубку, штукатурив будинок. Циркулярка була його, її привозив батько [PERSON] . Окрім того, позивач [PERSON] їздив на заробітки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона допомагала [PERSON] в будівництві будинку. Також, вона разом зі своїм чоловіком, продали у 2005 році свій будинок, а усі грошові кошти з продажу цього будинку передала їм, щоб вони могла розрахуватися з боргами, які виникли у них внаслідок будівництва будинку, який знаходиться в [ADDRESS] . Також вона допомогла їм купити цеглу. Батьки відповідачки [PERSON] допомагали фінансово, однак вона не бачила, які кошти та в якій сумі давали батьки відповідачці. [PERSON] зробив їм каналізацію в квартирі та поміняв в їхньому будинку дах. Вона була на будові Мальчевських два рази і не може сказати, що робив там позивач [PERSON] .. В 2005 році будинок був збудований. Сторонам допомагали: [PERSON] швагер позивача, [PERSON] брат відповідачки, [PERSON] чоловік подруги відповідачки, [PERSON] батько відповідачки, а також були жінки, які носили розчин. Вона закуповувала будматеріали, зокрема 15000 штук цегли, але сказати, яка саме частина будинку вимурована з її цегли не може. Після розлучення сторони проживали в одному будинку. Два роки сторони не проживають разом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що відповідачка [PERSON] є її рідною сестрою. Зазначила, що вона з чоловіком планувала будувати дачу. Вони купили будматеріали, які віддали згодом сторонам. Мальчевським також будматеріали купляли батьки, також і кафельну плитку. Коли вони добудували свою дачу, то вона платила [PERSON] за будівельні роботи. Батьки працювали фізично на будові у Мальчевських. Позивач [PERSON] також працював на будові. Після розлучення сторони проживали в будинку, але в серпні 2022 року позивач [PERSON] перестав там проживати. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він працював лісником Старявського лісництва. [PERSON] виписав в нього ліс, довжиною 12 м, тому він його запам`ятав. [PERSON] казав, що будує хату для дочки. 20 м кубічних лісопродукції, тоді виписав. Подія відбувалася в 1993-1994 році. Це була зимова рубка, однак забрали лісопродукцію у березні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він працював з відповідачкою у міській раді, їхні кабінети були поруч. В 2003 році [PERSON] займалася газифікацією будинку і вона розраховувалася за все. Він був тоді начальником дільниці з газифікації Старосамбірського району ТзОВ «Газ». Його робоче місце було у міськраді, там же було робоче місце відповідачки. Після виконання всіх робіт відповідачка [PERSON] принесла кошти. Це було приблизно десь дві тогочасні зарплати. З позивачем [PERSON] він також спілкувався, але чи за газ - того не пам`ятає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що сторони є її батьками. Позивач [PERSON] коштів додому не приносив та будинок не утримував. Коли почали будівництво будинку, то їй було 4 роки, а завершили його будівництво коли їй виповнилося 12 років. До липня 2023 року її батько проживав у будинку. Їх було шестеро: вона, батьки, її чоловік та двоє дітей. До свого батька вона відноситься негативно, оскільки її мати несла основний тягар в утриманні будинку, а вони з братом допомагали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що сторони є його батьками. Вони жили в страхах і алкогольній шарпанині. Як до розлучення батьків, так і після, його батько [PERSON] участі в потребах будинку не брав. Вони зробили ремонт і опалення в будинку. Він особисто як фінансово, так і фізично допомагав в облаштуванні будинку. Як почали будувати будинок, йому було 10 років. В будинок зайшли в 2001 році. Будинок будувався спільно, в тому числі і батьками. Його батько [PERSON] жив у будинку до 2023 року. До батька в нього негативне ставлення. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.\~2\~ЦПК\~України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] одружилися 18.06.1983 року, зареєструвавши шлюб у виконкомі Хирівської міської ради Старосамбірського району Львівської області, який рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 18.09.2017 року був розірваний. Від спільного\~подружнього життя\~мають двоє\~дітей,\~сина \~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~та дочка\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~які на\~даний час\~є повнолітні. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №401336546, сформованої 29.10.2024 року, за [PERSON] 10.06.2005 року зареєстровано право власності на нерухоме майно будинок,\~загальною площею 146,7 кв.м, житлова площа 74,3 кв.м., який розташований в [ADDRESS] . Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки, проведеного 19.09.2024 року ФОП [PERSON] , ринкова вартість житлового будинку за адресою: [ADDRESS] становить 2 097 928,00 грн. Згідно рішення №56 від 23.06.1993 року Хирівської міської ради народних депутатів Самбірського району Львівської області [PERSON] надано земельну ділянку в безстрокове користування для індивідуального житлового будівництва в [ADDRESS] , площею 1000 кв. м для будівництва індивідуального житлового будинку. Згідно рішення Хирівської міської ради народних депутатів Старосамбірського району Львівської області IV сесії XXII скликання від 09.06.1995 року [PERSON] передано у власність земельну ділянку на підставі чого видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 006282 від 16.05.1996 року. Відтак згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28.10.2024 року на підставі Державного акту серії ІІІ-ЛВ № 006282, виданого 16.05.1996 р Хирівською міською радою народних депутатів Старосамбірського району Львівської області IV сесії XXII скликання за [PERSON] зареєстровані дві земельні ділянки: земельна ділянка кадастровий номер 4625184700:10:001:0093 площею 0,1 га та земельна ділянка кадастровий номер 4625184700:10:001:0094 площею 0,081 га. З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.12.2024 року відомо, що земельна ділянка кадастровий номер 4625184700:10:001:0093 площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в м. Хирові, Самбірського району Львівської області зареєстрована за [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІИ-ЛВ № 006282 від 16.05.1996 року. З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.12.2024 року відомо, що земельна ділянка кадастровий номер 4625184700:10:001:0094 площею 0,0810 га. для ведення особистого селянського господарства в м. Хирові, Самбірського району Львівської області зареєстрована за власником [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю III-ЛВ № 006282 від 16.05.1996 року. Отже, житловий будинок [ADDRESS] , побудований на земельній ділянці з кадастровим номером 4625184700:10:001:0093 площею 0,1000 га. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України. Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.18 СК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Положеннями ст.158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 373, 374, 380 ЦК України, ст.ст.40, 78-81, 86, 87, 89 ЗК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є житловий будинок, земельна ділянка, рухоме майно, різновидом якого є транспортні засоби), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як житловий будинок та земельна ділянка, на якій розташований цей житловий будинок, призначена для його обслуговування, а також рухоме майно, різновидом якого є транспортний засіб. При цьому законодавство, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду даної справи, у положеннях ст.ст.377, 381 ЦК України, ст.ст.40, 120 ЗК України закріплювало і закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди), а отже і правовідносини з приводу реалізації власником/співвласником свого речового права на таке нерухоме майно має відбуватись у комплексі та взаємозв`язку відносно обох цих об`єктів права власності. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2\~ст. 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень частини першої статті 71\~СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70\~СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини. Згідно з\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша\~статті 69 СК України). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга\~статті 71 СК України). У пунктах 22-24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Згідно з ч.3 ст.12, ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Ст.78 ЦПК України\~передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1-3\~ст. 89 ЦПК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Судом достовірно встановлено, що спірний житловий будинок придбаний сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю. Подружжя мало спільний бюджет на час набуття у власність спірного майна, домовленості про відступлення від рівності часток у спільній власності між ними не було. До показів свідків дітей сторін [PERSON] та [PERSON] суд відноситься критично, так як вони самі сказали, що вкрай негативно ставляться до позивача [PERSON] . Також, свідок [PERSON] хоча й давала кошти на будматеріали, однак встановити яка саме частка цих будматеріалів була використана на будівництво та яку частку від загальної вартості будівництва склала встановити без спеціальних знань не можливо. Клопотань про проведення експертизи сторона відповідачки суду не подавала, хоча судом роз`яснювалося таке право. Інші, допитані судом, свідки, зокрема [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підтвердили спільну участь як позивача, так і відповідачки у будівництві спірного будинку. З урахуванням всіх досліджених у справі доказів суд вважає, що спірне нерухоме майно було набуте подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, отже, частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої\~статті 70 СК України\~відсутні. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнати за\~позивачем права\~власності на:\~ частину\~житлового будинку\~та господарських\~будівель,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги про визнання права власності на частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га, кадастровий номер 4625184700:10:001:0093 за адресою: [ADDRESS] , то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Нормою\~ст.355 ЦК України\~визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Положеннями\~ст.356 ЦК України\~передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Як встановив суд спірна земельна ділянка набута відповідачкою [PERSON] на підставі рішення Хирівської міської ради народних депутатів Самбірського району Львівської області №56 від 23.06.1993 року. Пунктом 5 частини першої\~статті 57 СК України\~передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України». Відповідно до частини першої\~статті 120 ЗК України\~у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Згідно з частиною першою\~статті 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм\~статті 120 ЗК України\~та\~статті 377 ЦК України\~дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Визначаючи право позивача [PERSON] на земельну ділянку на якій знаходиться житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , суд виходить із приписів\~статей 120 ЗК України\~та 377\~ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин при визначенні права відповідача на земельну ділянку, оскільки відповідно до положень статей\~81,\~116 ЗК України\~окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період зареєстрованого шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, так як йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Відтак, оскільки суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , то позовна вимога про визнання право власності на частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га, кадастровий номер 4625184700:10:001:0093 за адресою: [ADDRESS] також підлягає до задоволення. Вирішуючи заяву сторони відповідачки [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. За правилами\~ст. 72 СК України\~позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, зокрема щодо позову про поділ майна подружжя, пред`явлений після розірвання шлюбу, Верховний Суд неодноразово виснував про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті\~106,\~107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті\~109,\~110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга\~статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі №126/1737/20, від 28 червня 2022 року у справі № 331/3589/20, від 15 травня 2023 року у справі № 200/26797/15-ц, від 16 жовтня 2023 року у справі №759/12245/20. Ураховуючи, що під час розгляду справи судом установлено, що відповідачка [PERSON] до звернення позивача до суду з позовом про поділ майна подружжя будь-яких дій, що вказували б на заперечення нею права позивача на частку в спільно нажитому майні, не вчиняла, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] , звертаючись до суду з даним позовом, строк позовної давності не пропустив. Разом з тим, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд ураховує таке. Так,\~постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 11\~березня 2020\~року №211\~«Про запобігання\~поширенню на\~території України\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України №530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина другастатті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Українидоповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений Закон України від 30.03.2020 року №540-IX набравчинності 02.04.2020 року. У постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року, прийнятій у справі №679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року, прийнятій у справі №728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Україниу редакціїЗакону України від 30 березня 2020 року №540-IXперелічені всістатті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651\~відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2. Крім того,\~Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на території України введено воєнний стан з 05 години 30 хвилини 24.02.2022 строком на 30 днів. Воєнний стан в Україні ще не скасований. Законом України\~від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено, зокрема пунктом 19 такого змісту: «у період дії воєнного стану в Україні, введеного\~Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим\~Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Зазначений\~Закон України від 15.03.2022 року №2120-IX\~набрав чинності 17.03.2022. Отже, у спірних правовідносинах позовна давність щодо вимог позивача в силу п. 12, 19\~Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Українина момент подання позову (22.01.2025 року) не спливла та продовжується на строк дії воєнного стану. У свою чергу,\~Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» №4434-ІХ від 14.05.2025 року, який набрав законної сили 04.09.2025 року, пункт 19\~розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України\~виключено. Відтак, з позовну давність відновлено з 04.09.2025 року. Водночас, оскільки позивачем даний позов було пред`явлено 24 березня 2025 року, то станом на день звернення до суду з позовом позовна давність була зупинена. При цьому суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права, а тому суд при вирішення питання про початок перебігу позовної давності керується нормою права, яка діяла станом на день звернення позивача до суду з позовом, тобто станом на 24.03.2025 року. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовна давність при пред`явленні позивачем до суду даного позову не спливла, у зв`язку з чим заява відповідачки [PERSON] про застосування до позовних вимог позивача позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову, не підлягає задоволенню. Щодо заходів забезпечення позову, які були застосовані ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 16.04.2025 року, то за положеннями частини 7\~статті 158 ЦПК України у\~разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно\~ст. 141 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з\~ [PERSON] в користь [PERSON] понесені судові витрати\~по сплаті судового збору в сумі 12013,89 гривень.

Outcome: approved