Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

Зміст позовних вимог первісного позову. У позові [PERSON] та [PERSON] просять визнати за ними право власності на спадкове майно [PERSON] , а саме: 1) 1/6 частину транспортного засобу марки Mersedes-Benz 814, [NUMBER] , фургон - С. 1990 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] ; 2) 1/6 частину транспортного засобу марки Mersedes-Benz 312D, [NUMBER] , автобус-D, 1999 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] ; 3) 1/6 частину транспортного засобу марки Hyundai Veracruz, [NUMBER] , універсал-В, 2007 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] ; 4) 1/6 частину транспортного засобу марки Dodge Caliber, [NUMBER], легковий-комбі-В, 2008 року випуску, помаранчевого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] ; 5) 1/6 частину транспортного засобу марки Skoda Octavia Tour, [NUMBER] , легковий-комбі-В, 2005 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] ; 6) 1/6 частину транспортного засобу марки Renault Premium, [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; 7) 1/6 частину полупричепу марки Trailer Srem, [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; 8) 1/6 частину скутеру марки Suzuki Choinori, [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; 9) 1/6 частину рушниці SIMSON калібр 16 № [NUMBER] (антикварна); 10) 1/6 частину рушниці Caesar verini калібр 12 № [NUMBER] 11) 1/6 частину пістолету ПМРМ (Макаров) калібр 9 № [NUMBER] 12) 1/6 частину мотору човнового SUZUKI ДТ 15S № [NUMBER] , серійний номер [NUMBER] ; 13) 1/6 частину підвісного мотору (човновий) SUZUKI ДТ 2.2SK, серійний номер [NUMBER]; 14) 1/3 частину гаражу № [NUMBER] в [ADDRESS] 15) 1/6 частину будинку [ADDRESS] ; 16) 1/6 частину земельної ділянки площею 0,0265 га по [ADDRESS] . Зміст позовних вимог зустрічного позову. У зустрічному позові [PERSON] просить визнати за нею право власності на спадкове майно [PERSON] , а саме на частини будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] та на частину іншого майна, яке заявлено до поділу в первісному позові. Основні процесуальні рішення та дії. 29.07.2024 до суду подано первісний позов. 07.08.2024 позов залишено без руху. 06.09.2024 позивачем усунуто недоліки позову. 18.10.2024 відкрито загальне позовне провадження. Сторони обмінялися заявами по суті спору. Протокольною ухвалою суду від 12.05.2025 закрито підготовче провадження. В судовому засіданні 19.06.2025 допитувалися свідки [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні 29.07.2025 допитувалися свідок [PERSON] та експерт [PERSON] . Судом заслухано показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які вони давали в межах цивільної справи №199/8253/17. Узагальнені доводи позивача. Власник спірного майна [PERSON] помер [INFO] . Позивачі є спадкоємцями першої черги після останнього, зокрема [PERSON] була дружиною [PERSON] , а [PERSON] його сином. Проте існує заповіт від імені [PERSON] в користь його сестри - відповідача [PERSON] . Позивачі вважають такий заповіт нікчемним з двох підстав. По перше такий заповіт, без наявності для цього підстав, підписано іншою особою а не заповідачем. По друге вказаний у заповіті свідок [PERSON] , в судовому засіданні у справі №199/8253/17, допитувалася у якості свідка та вказала про те, що вона заповіт не зачитувала та не була присутня при його підписанні. В судовому засіданні представник позивача просив позов задовільнити, навів мотиви, аналогічні доводам позовної заяви. Відповідаючи на запитання щодо розміру визначеної ним частки у спадковому майні представник позивача зазначав про існування третього спадкоємця першої черги після [PERSON] - його матері. Узагальнені доводи відповідача. Після 2015 року спадкодавець [PERSON] та позивач [PERSON] почали проживати окремо, позивачка подала позов про розірвання шлюбу. Спадкодавець [PERSON] попав в ДТП 24.12.2016, після чого його лікування та догляд забезпечувала його сестра (відповідач) із чоловіком (третя особа). [PERSON] до дня своєї смерті проживав разом із матір`ю [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Спірний заповіт відповідав волі заповідача. Заповіт підписано іншою особою у зв`язку із неможливістю його підписати [PERSON] через флебіт підшкірних вен правого передпліччя який суттєво обмежив рухову функцію правої руки. Участь свідків у посвідченні заповіту у даному випадку не була обов`язковою. Зустрічний позов відповідач додатково мотивує тим, що відповідач є спадкоємцем майна [PERSON] за заповітом. Таке право заперечується позивачами, а тому наявні підстави для визнання права власності на спадкове майно за відповідачем. В судовому засіданні відповідач та її представник навели пояснення, аналогічні фабулі заяв по суті справи, просили відмовити у задоволенні первісного позову та задовільнити зустрічний. Узагальнені доводи третьої особи. Позиція третьої особи, який вказує що є чоловіком відповідача, фактично повторює позицію останньої. В судовому засіданні третя особа та його представник просили відмовити у задоволенні первісного позову та задовільнити зустрічний позов. Обставини, встановлені судом. Із свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] помер [INFO] . Спірний заповіт. 10.04.2017 [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко В.І. та зареєстрований в реєстрі за №298, яким заповів відповідачу [PERSON] все своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося, усі майнові права та обов`язки, які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті (копія заповіту наявна в матеріалах справи). Заповіт підписано [PERSON] та свідками [PERSON] та [PERSON] . У заповіті вказано - «Заповіт прочитаний мені в голос нотаріусом та запрошеними мною свідками … та у зв`язку із моєю хворобою, за моїм дорученням заповіт підписаний … у моїй присутності та у присутності нотаріуса та свідків, удома, за місцем мого проживання за адресою: [ADDRESS] ». «Заповіт повністю прочитаний уголос заповідачем до його підписання у присутності запрошених ним свідків…». Спадкодавці за законом. Позивач [PERSON] буда дружиною [PERSON] (уклали шлюб 30.09.1989) а позивач [PERSON] , [INFO] його сином, що підтверджується відповідними свідоцтвами, копії яких долучені до справи. Також сторонами не заперечується той факт, що третім спадкоємцем за законом першої черги після [PERSON] була його матір, яка померла у 2021 році. Інші обставини. 22.07.2017 спадкодавець [PERSON] звернувся до поліції із заявою про незаконне заволодіння його правовстановлюючими документами позивачами [PERSON] та [PERSON] . Відповідачем подано фіскальні чеки про купівлю лікарських засобів в березні - квітні 2017 року, а також медичні документи щодо [PERSON] . Серед таких документів містяться зокрема консультаційні висновки лікуючого лікаря [PERSON] від 06, 10 та 12 квітня 2017 року у яких вказано про діагностування флебіту правого передпліччя. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила про те, що доглядала спадкодавця [PERSON] , у якого через уколи та крапельниці опухали руки. Вона ставила йому компреси на руки, кормила його, поїла. Функції рук бути обмежені. У справі №199/8253/17 свідок [PERSON] зазначала про те, що [PERSON] користувався телефоном, пультами до ліжка та телевізора, проте також вказувала про утруднення роботи рук та компреси на них. Свідок [PERSON] вказувала про уколи, крапельниці та компреси для рук [PERSON] та про те, що його годували. У справі №199/8253/17 свідок [PERSON] зазначала про те, що [PERSON] користувався пультом та сам їв. Свідок [PERSON] , лікар КЗ «Дніпропетровська МКЛ №9» ДОР, який був лікарем [PERSON] , повідомив про виявлення у нього флебіту рук, про компреси та обмотування рук, а також про те, що будь-які рухи руками були небажаними, руки були обмеженими у функціонуванні. У справі №199/8253/17 свідок [PERSON] зазначала про те, що [PERSON] задіював руки коли «ворочився». Експерт [PERSON] фактично підтримав свій висновок, складений в межах цивільної справи №199/8253/17. Зокрема, згідно з висновком судової психіатричної експертизи №23 від 10.10.2019 [PERSON] , за життя в період часу складання заповіту, будь-якими психічними розладами не страждав, за своїм психічним станом та той період часу він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Окрім цього експертом вказано, що при аналізу медичної документації, даних про порушення функцій верхніх кінцівок, внаслідок отриманих травм та медичних процедур, що могли заважати вільно виконувати активні цілеспрямовані дії верхніми кінцівками на 10.04.2017 не виявлено. Вказані висновки базуються на медичних картках КЗ «ДОКЛМ» ДОР, КЗ «ДМЛ №5». Про врахування медичних документів із КЗ «Дніпропетровська МКЛ №9» ДОР та показання свідків у висновку не вказано. У справі №199/8253/17 свідок [PERSON] (яка померла [INFO] ) зазначала про те, що вона підписувала якийсь документ, проте який саме вона не знає, при підписанні також були заповідач [PERSON] , його мати та незнайомий їй чоловік. При підписанні [PERSON] був в адекватному стані та всіх присутніх впізнавав. Свідок зазначила про те, що заповіт не зачитувався, проте на питання суду відповіла, що може й не пам`ятати цього. Інші судові спори. [PERSON] зверталася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту [PERSON] та визнання права власності на спадкове майно. Позов обґрунтовувався тим, що заповіт є недійсним, так як на момент його складення померлий [PERSON] за своїм психічним станом не міг повністю розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки внаслідок стійкого психологічного розладу, на фоні зловживання спиртними напоями та отриманих внаслідок ДТП важких травм, не міг адекватно і неупереджено сприймати дійсність. Крім того, наявні у [PERSON] переломи та тяжкий стан, в якому знаходився останній на час посвідчення заповіту, дають підстави стверджувати про його нездатність власноруч здійснювати підпис на документах. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2020 у справі №199/8253/17 відмовлено у задоволені позову [PERSON] у зв`язку із недоведеністю позовних вимог. У листопаді 2019 року [PERSON] та [PERSON] зверталися до суду з позовом до [PERSON] про визнання нікчемним заповіту [PERSON] . Проте рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2024 у справі №199/9721/19, з урахуванням мотивів постанови Дніпровського апеляційного суду від 17.07.2024 відмовлено у задоволені позову у зв`язку із обранням неналежного способу захисту. В межах вказаної справи у якості свідків допитувалися [PERSON] , який вказаний свідком посвідчення заповіту та який підтвердив посвідчення заповіту за його участі та участі заповідача, сусідки, іншої жінки та нотаріуса, зазначив, що заповіт зачитувався в голос нотаріусом. У цьому рішення проаналізовано також пояснення вже померлої матері заповідача [PERSON] (яка була присутня під час посвідчення заповіту) та вже померлого нотаріуса [PERSON] (його також пояснення долучені до даної справи), які підтвердили факт посвідчення заповіту при двох свідках, факт його зачитування та підписання іншою особою у зв`язку із неможливістю це зробити заповідачем. Із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається існування цивільної справи №199/5610/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, провадження відкрито 29.08.2016 та досі триває ( [PERSON] замінено правонаступником [PERSON] ). Окрім цього вбачається існування цивільної справи №199/5609/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу, провадження відкрито 29.08.2016 та закрито 22.08.2017 у зв`язку зі смертю відповідача. Ключові питання, які постало перед судом у цій справі: Чи дійсним є заповіт, підписаний замість заповідача іншою особою? Яке значення присутності свідків при посвідченні заповіту? Хто успадкував спірне майно та чи вправі така особа вимагати визнання права власності на нього в судовому порядку? Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. У відповідності до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч.2). Відповідно до ч.1 ст.1441 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). За приписами ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1). Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч.2). Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. За приписами ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення (ч.1). Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу (ч.2). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (ч.3). У відповідності до ч.4 ст.207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (ч.1). Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу) (ч.2). Згідно ст. 1253 ЦК України, на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках (ч.1). У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою (ч.2). Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому (ч.5). Згідно із частиною третьою статті 45 Закону України «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (див.: зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 в справі №522/9893/17). Принципи свободи заповіту та поваги до останньої волі заповідача є основоположними принципами спадкового права, які забезпечуються та охороняються державою. Втручання у заповідальне розпорядження спадкодавця без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 30.10.2024 у справі № 738/218/23. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 (див.: пункти 60, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 в справі № 522/9893/17. За висновками постанови Верховного суду віл 18.05.2023 у справі №452/2368/19, статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. На заповіт як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має потрібного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з істотним порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати його складання тощо). Відтак дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право за законом, не має істотних порушень стосовно його форми та посвідчення, за умови, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, допоки ця презумпція не буде спростована. Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені ним обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто у разі його нікчемності) або якщо оспорюваний правочин визнаний судом недійсним. У постанові Верховного Суду від 26.08.2025 у справі № 496/4088/21 зазначено, що: добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Одним із основних засад цивільного судочинства є принцип диспозитивності за яким, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Ще однією із основних засад цивільного судочинства є принцип змагальності, згідно якого, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12, 81 ЦПК України). Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі №347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18. Висновки. Повага до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Згідно наведених вище висновків Верховного Суду вказаний принципи є основоположним принципом спадкового права, вимагає поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання. Звертаючись до суду позивачі не заперечували існування у заповідача волевиявлення на складення заповіту в користь відповідача, не навели жодного доводу, не надали жодного доказу, що могли породити сумніви щодо волі заповідача. Навпаки, висновки судів у справах №199/8253/17 та №199/9721/19, показання свідків, пояснення матері заповідача, наявність судових спорів позивача із спадкодавцем (справи №199/5610/16-ц та №199/5609/16-ц), факти проживання заповідача разом із матір`ю та надання йому допомоги сім`єю відповідача, факт звернення до поліції спадкодавцем про вчинення щодо нього злочину позивачами, підтверджують наявність у спадкодавця волі на складення заповіту в користь відповідача. Доктрина заборони суперечливої поведінки. Звертаючись до суду у справі №199/8253/17 позивач [PERSON] стверджувала, що у заповідача [PERSON] переломи та тяжкий стан, в якому знаходився останній на час посвідчення заповіту, дають підстави стверджувати про його нездатність власноруч здійснювати підпис на документах. У даній справі позиція позивачів є протилежною. На погляд суду викладене є прикладом суперечливої поведінки позивача [PERSON] та викликає сумніви у добросовісності її звернень до суду. Правомірність підписання заповіту іншою особою. В спірному заповіті вказано про його підписання іншою особою та наведено мотиви такого підписання, а саме неможливість його підписання заповідачем через його хворобу. Свідки, як ті що допитувалися в дній справі, так і ті що допитувалися в попередніх справах, стверджували про наявність фізичних обмежень у користуванні верхніми кінцівками. Викладене узгоджується із поясненнями вже померлих нотаріуса та матері заповідача. У час складення заповіту у заповідача діагностовано флебіт, який перешкоджав нормальність роботі рук, що підтверджується медичними документами лікуючого лікаря та підтверджено ним у судовому засіданні. Відтак суд приходить до переконання про наявність об`єктивних підстав для підписання заповіту іншою особою. Позивачем на спростування вказаного висновку не надано доказів, які можна було б визнати достатніми. Так свідки під час допиту у попередніх справах, зокрема й свідок [PERSON] , стверджували про слабкість рук та обмеження їх функцій. Висновки ж експерта з іншої судової справи не враховують діагнозу «флебіт» та пояснень свідків про цей діагноз. Крім того, на переконання суду, позиція позивачів у цій частині є помилковою. Так вони намагалися довести можливість заповідача тримати в руках певні предмети в тому числі телефон, рухати руками в просторі. Проте така позиція не враховує ту обставину, що завданням підпису є ідентифікація його виконавця. Підпис повинен відповідати попереднім підписам. В іншому випадку факт волі автора документу не підтвердиться. Крім того така позиція не враховує ту обставину, що заповідачу було боляче користуватися руками, зокрема стискати пальці, на що вказували свідки. За вказаних обставин, на переконання суду, той факт що заповідач міг тримати предмети в руках та водити ними у просторі не заперечує висновку про доцільність підписання заповіту іншою особою. Свідки. Оскільки свідків для посвідчення заповіту було запрошено заповідачем, їх участь при посвідченні була обв`язкою. Протилежні доводи відповідача суд вважає хибними. Разом із тим, заперечення позивачів в цій частині стосуються лише пояснень одного зі свідків посвідчення заповіту [PERSON] , надані у справі №199/8253/17. Так на переконання позивачів остання, ніби то заперечила факт прочитання в голос заповіту та підписувала його без іншого свідка та підписувача. Проте вказаний свідок на запитання суду вказала що може не пам`ятати факту прочитання заповіту, а відповідно й інших обставин події. При цьому свідок підтвердила факт підписання заповіту в присутності заповідача та нотаріуса, при цьому вказала що заповідач розумів що відбувається. Тому суд критично ставиться до пояснень такого свідка. Крім того відповідні пояснення не заперечують факт волевиявлення заповідача на складення заповіту (оскільки свідок вказує про складення заповіту у його присутності). Інші ж порушення слід вважати несуттєвими. Зустрічний позов. Для правильного вирішення питання власності на спадкове майно суду необхідно з`ясувати увесь обсяг спадкового майна, визначити коло спадкоємців (в тому числі й тих, що мають право на обов`язкову частку у спадщині), що мають право на спадкування та реалізували його. Разом із тим, під час розгляду даної справи сторонами, зокрема й відповідачем, не надано доказів, необхідних для з`ясування наведених обставин. Так ані матеріалів спадкової справи, ані клопотань про їх витребування сторони не заявляли. Доказів прийняття відповідачем спадщини (хоча встановлено, що відповідач та спадкодавець проживали окремо), доказів відмови від спадщини матері позивача, яка з ним проживала та могла мати право на обов`язкову частку у спадщині, не надано. Окрім цього, відповідачем не обґрунтовано та не надано доказів неможливості оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку. Також суд враховує існування спору з приводу спадкового майна між відповідачем та позивачем [PERSON] . При цьому, суд вважає правильним не наводити висновків про обсяг спадкового майна, оскільки такі не мають значення для вирішення даної справи, проте можуть бути преюдиціними для іншої справи. Висновок про те, яке судове рішення слід ухвалити за результатом розгляду справи. З огляду на те, що позивачі не довели існування таких обставин, які б свідчили про нікчемність заповіту на противагу дійсного волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження своїм майном, тоді як свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні первісного позову. З огляду на те, що відповідачі не довели факту наявності у них перешкод для оформлення спадкових прав у позасудовому порядку, факту прийняття ними спадщини, а також інших описаних вище обставин щодо спадкування, и суд приходить до переконання про відмову в задоволенні зустрічного позову. Розподіл судових витрат. За подання первісного позову позивачі сплатили судовий збір по 7 171,30 грн кожен. За подання зустрічного позову відповідачем сплачено судовий збір в сумі 12 116,60 грн. Оскільки суд відмовив у задоволенні обох позовів, відсутні підстави для розподілу судових витрат. На підставі наведеного суд,

Outcome: dismissed