Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-16 00:00:00

10.03.2025 до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] із позовними вимогами, пред?явленими до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором найму житлового приміщення у сумі 19\~571,00 гривень, заподіяної майнової шкоди у сумі 15\~303,00 гривень, а також моральної шкоди у сумі 50\~000,00 гривень. За змістом позовної заяви позивачка є власницею квартири (5/8 частин) [ADDRESS] , інші 3/8 частини належать доньці позивачки [PERSON] , яка мешкає за межами України. 09.04.2024 між сторонами у справі укладено договір оренди об?єкта нерухомості №34, відповідно до якого [PERSON] передала відповідачці у строкове платне користування (оренду) вказане вище житлове приміщення. Згідно з умовами цього договору розмір орендної плати за один місяць складає 8 000 гривень, орендна плата сплачується щомісяця в порядку 100% передплати, до 15-го числа поточного календарного місяця, за який сплачується орендна плата (п.2.1-2.3 договору). Крім орендної плати орендар додатково (тобто, понад орендну плату) оплачує всі комунальні витрати, перелічені у п.2.4 договору, щомісяця в порядку 100% передплати, до 15-го числа поточного календарного місця в повному обсязі за домовленістю сторін. В момент підписання договору оренди, орендар сплачує орендодавцю попередню плату за один місяць в розмірі 8 000 гривень та заставну суму 10 000 гривень, яка у разі дострокового розірвання договору орендарем останньому не повертається, при цьому обов?язок повернути заставну суму в повному обсязі виникає у орендодавця у разі розірвання цього договору з власної ініціативи (п.2.6-2.7 договору). Права та обов?язки орендодавця визначені п.3.1, 3.2. договору, а орендаря - п.4.1,4.2. Строк дії договору визначений сторонами у п.6.1. Так, цей договір дійсний з моменту його підписання сторонами і діє з 09.04.2024 по 09.04.2025, якщо не буде розірваний достроково. 09.04.2024 між сторонами відповідно до тверджень сторони позивача також укладена додаткова угода до цього договору. Змістом додаткової угоди визначено склад осіб (членів сім?ї орендаря), які мешкатимуть в орендованій квартирі, а саме: орендар [PERSON] , [PERSON] , 2009 р.н., [PERSON] , 2011 р.н. (п.2.1 додаткової угоди), а також визначено обов?язок сторін повідомити одна одну про дострокове розірвання договору не менш ніж за 30 днів (п.4.2 додаткової угоди), обов?язок орендаря не утримувати орендованому жилі домашніх тварин, утримувати об?єкт оренди в повній справності та виконувати поточний ремонт за власний рахунок, усувати несправності та поламки обладнання за власний рахунок (п.6.2 додаткової угоди). По закінченню строку дії цього договору об?єкт оренди повинен бути переданий орендодавцю у тому ж стані, в якому він був переданий в оренду (п.7.1 додаткової угоди). Так, відповідно до доводів сторони позивача, орендодавець свої зобов?язання за договором виконав своєчасно та у повному обсязі, у день підписання договору оренди та додаткової угоди, згідно з актом приймання-передачі житлового приміщення від 09.04.2024 передала, а орендар прийняв в тимчасове оплатне користування об?єкт в придатному для використання за призначенням стані з усіма технічними пристроями і предметами домашнього побуту, переліченими в цьому акті, два комплекти ключів. Відповідачка умови договору оренди виконувала належним чином за період з 09.04.2024 по 09.09.2024 включно, своєчасно перераховувала на картковий рахунок позивачки орендну плату та всі комунальні витрати. Проте, 07.10.2024 у телефонній розмові [PERSON] повідомила орендодавця про дострокове розірвання договору оренди за її ініціативою та про звільнення орендованої квартири 15.10.2024. На підставі п.2.7 договору оренди, оскільки дострокове розірвання договору відбулось з ініціативи відповідачки, заставна сума, як стверджує позивачка, не повертається. Відповідачка у спілкуванні месенджером «Viber» постійно переносила дату виселення та передачі квартири, не сплатила у визначений договором строк орендну плату за жовтень та листопад 2024 року, не сплатила комунальні послуги за жовтень та листопад 2024 року, про що позивачка у кожному спілкуванні нагадувала зазначенням суми та розрахунку заборгованості. Востаннє відповідачка спілкувалась із позивачкою у месенджері 09.12.2024, проте в обумовлений час на зустріч у орендовану квартиру не прибула, у зв?язку з чим уповноважена позивачкою особа з фіксацією відеозаписом зайшла до орендованої квартири, де станом на 09.12.2024 речі відповідачки були відсутні, фактично вона виселилась без передачі квартири та побутового обладнання орендодавцю, два комплекти ключів від вхідних дверей квартири не повернула, замок вхідних дверей у приміщення тамбуру виявився зламаним. Таким чином, не оспорюючи обов`язку оплатити орендну плату та комунальні послуги, відповідачка порушила умови договору оренди та вказану заборгованість не погасила станом на дату подання позову, що є порушенням п.6.2. договору. Крім того, орендар відповідно до тверджень сторони позивача, залишила квартиру у вкрай незадовільному технічному стані, заподіявши шкоду майну орендодавця. За змістом позовної заяви на момент звільнення квартири 09.12.2024 відповідачка має невиконане грошове зобов`язання: - по оплаті оренди квартири за жовтень та листопад 2024 р. у сумі 16\~000,00 гривень (з розрахунку 8\~000,00 гривень*2 місяці); - по оплаті комунальних послуг за жовтень 2024 р. у сумі 1 564,00 гривень (з розрахунку за показами лічильника та по діючим тарифам, що зазначено у листуванні месенджером «Viber»); - по оплаті комунальних послуг за листопад 2024 р. у сумі 1\~737,00 гривень (з розрахунку за показами лічильника та по діючим тарифам, що зазначено у листуванні месенджером «Viber»), тобто, у загальній сумі 19\~301,00 гривні; - з урахуванням індексу інфляції та 3% річних на суму заборгованості, станом на дату складання позову 16.02.2025, загальна сума простроченого грошового зобов`язання за договором оренди становить 19\~571,21 гривень. При цьому, позивачка просить стягнути з відповідачки на її користь саме 19\~751,00 гривню відповідно до змісту позовної заяви. Стороною позивача також наголошено, що акт повернення майна відповідно до ст. 795 ЦК України не складений, адже відповідачка не прибула в обумовлений час передати квартиру та повернути ключі орендодавцеві. Крім того, позивачка стверджує, що за період оренди житла відповідачка пошкодила побутову техніку, меблі, технічне обладнання, чим заподіяла матеріальні збитки. Зокрема, за власний рахунок позивачкою проведені такі роботи по відновленню майна, а саме: - перетяжка меблів (диван-куток) пошкоджено покриття, вартість робіт 14 500 гривень; - ремонт пральної машини (пошкоджено гумовий ущільнювач) 566 гривень (запчастини) та 600 гривень оплата за виконаний ремонт готівкою; - ремонт змішувача у ванній кімнаті (проводився самостійно) 300 гривень; - годинник настінний (кухня), в якому не працюють стрілки, вартість подібних у мережі «Інтернет» 625 гривень; - ремонт ручки вікна у спальній кімнаті (проводився самостійно) 190 гривень; - ремонт шкіряного покриття ліжка у спальній кімнаті 237 гривень; - заміна кришки унітаза на аналогічний з іншим малюнком 1 490 гривень; - рамка для фотографії (зламана), вартість подібної у мережі «Інтернет» 231 гривня; - стільці 4 штуки поламані, вартість подібних у мережі «Інтернет» 550 гривень за 1 одиницю без врахування вартості доставки; Таким чином позивачка витратила на оплату робіт і придбання запчастин 15\~303,00 гривні. Крім того, за змістом позовної заяви, потребують ремонту стіни у туалетній кімнаті, а також необхідно виготовити 2 комплекти ключів від вхідних дверей, по 4 одиниці кожен, які відповідачка не повернула, або замінити замки вхідних дверей, вартість робіт на даний час невідома. Щодо завданої моральної шкоди відповідно до тверджень сторони позивача, в її обґрунтування зазначено, що відповідачка залишила квартиру у непридатному для проживання санітарному стані, через що позивачка власними силами та коштами змушена була протягом 4-х діб відмивати бруд та прибирати санвузол, стан яких на час звільнення квартирі відповідачкою зафіксований на відеозапису. Внаслідок неправомірних дій відповідачки, яка не виконала умови договору оренди, [PERSON] з жовтня 2024 року до звернення до суду перебуває у стресовому стані, почувається обдуреною та приниженою, відчувала гидоту, відмиваючи унітаз, холодильник, кухонний стіл, доведені орендаркою до незадовільного санітарного стану. Кошти від орендної плати є на сьогодні єдиним джерелом доходу позивачки, якого вона з вини відповідачки позбавлена та змушена додатково витрачати власні кошти на приведення квартири у придатний для проживання стан, оскільки передати квартиру у такому стані в оренду іншій особі неможливо. Відповідачка, крім наведеного, тривалий час вводила позивачку в оману щодо своїх намірів добросовісно виконати умови договору оренди та передати квартиру у належному технічному і санітарному стані, проте не принесла навіть вибачень за той безлад, який лишила по собі, чим заподіяла позивачці моральну шкоду. З урахуванням тих емоційних хвилювань, які перенесла позивачка, продовжує відчувати їх щодня, а також необхідності вживати заходів для відновлення своїх порушених прав, змінювати спосіб життя задля ремонту квартири та обладнання, діями відповідачки [PERSON] завдана моральна шкода, яку вона оцінює у грошовій формі у розмірі 50\~000,00 гривень, оскільки в інший немайновий спосіб відшкодувати завдані моральні страждання неможливо. З урахуванням наведеного, із посиланням на ст.22, 23, 525, 526, 530, 610, 611, 625, 629, 1166, 1167 ЦК України, враховуючи неможливість позасудового врегулювання спору, позивачка просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дмитрюк О.В. від 17.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі. Розгляд справи постановлено провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. На підставі розпорядження керівника апарату суду від 15.04.2025 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, відповідно до п. 2.3.43, 2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, замінено головуючого суддю Дмитрюк О.В. та 16.04.2025 матеріали цивільної справи передано визначеному головуючому судді Вайнраух Л.А. на підставі протокола повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2025. Ухвалою судді Вайнраух Л.А. від 21.04.2025 постановлено прийняти цивільну справу до свого провадження, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін; визначено дату, час і місце проведення судового засідання. Судом визначено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз?яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. Також роз?яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов. Встановлено позивачу 5-денний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ч.ч.3-5 ст.178 ЦПК України, копія якої одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи. В судовому засіданні 28.08.2025 позивачка підтримала заявлені позовні вимоги, наведене обґрунтування, наголосила на завданні матеріальної та моральної шкоди, пояснила на запитання суду, що суму застави не повертала [PERSON] , оскільки розірвання договору відбулось за ініціативою відповідачки, вказану суму у позовних вимогах не враховувала. Крім того, позивачка підтвердила, що у акті приймання-передачі на виконання договору оренди майна не міститься вичерпного переліку майна, яке знаходилось в квартирі, як і доказів стану квартири на час її передання в користування відповідачеві. Після 09.12.2024 з боку відповідачки жодні перерахування на картковий рахунок позивачки не здійснювались, хоча протягом строку користування квартирою всі розрахунки здійснювались саме на картковий рахунок в АТ КБ «Приватбанк». Квитанції комунальних установ та інших юридичних осіб постачальників послуг за нараховані житлово-комунальні послуги за жовтень та листопад 2024 року у сторони позивача відсутні. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, засобами поштового листування, своїм правом на подання відзиву у встановлений судом в ухвалі суду строк (відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України) не скористалась. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заяв та клопотань до матеріалів справи сторонами не надано, про причини своєї неявки відповідачка суд не повідомила, зустрічної позовної заяви до суду не надходило. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку сторони позивача, за відсутності заперечень проти заочного розгляду справи, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. В судовому засіданні 28.08.2025 оголошено перерву, розгляд справи продовжений за відсутності сторін, при цьому, всі наявні докази відповідно до встановленого судом порядку з?ясування обставин у справі та перевірки їх доказами досліджені у присутності позивачки протягом провадження справи в суді, що видно з відповідних протоколів судових засідань. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. За приписами ч.1 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. Судом встановлено, що 5/8 частин та 3/8 частини квартири [ADDRESS] , на праві спільної часткової власності належать, відповідно, [PERSON] , а також [PERSON] , що підтверджено засвідченою копією договору купівлі-продажу від 06.06.2001, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сердюк В., р.№1503. Згідно з реєстраційним написом на правовстановлюючому документі, дана квартира зареєстрована ЗМБТІ на праві приватної власності за вказаними вище особами, запис в реєстровій книзі №253 №37136 від 07.06.2001. Технічні характеристики квартири підтверджені копією технічного паспорта станом на 01.12.1999, загальна площа двокімнатної квартири становить 55,93 кв.м., житлова 30,7 кв.м. Судом також встановлено, що 09.04.2024 між сторонами у справі укладено договір оренди об?єкта нерухомості №34, відповідно до якого [PERSON] передала відповідачці у строкове платне користування (оренду) вказане вище житлове приміщення. Згідно з умовами договору розмір орендної плати за один місяць складає 8 000 гривень, орендна плата сплачується щомісяця в порядку 100% передплати, до 15-го числа поточного календарного місяця, за який сплачується орендна плата (п.2.1-2.3 договору). Крім орендної плати орендар додатково (тобто, понад орендну плату) оплачує всі комунальні витрати, перелічені у п.2.4 договору, щомісяця в порядку 100% передплати, до 15-го числа поточного календарного місця в повному обсязі за домовленістю сторін. В момент підписання договору оренди, як встановлено судом, орендар сплачує орендодавцю попередню плату за один місяць в розмірі 8 000 гривень та заставну суму 10 000 гривень, яка у разі дострокового розірвання договору орендарем останньому не повертається, обов?язок повернути заставну суму в повному обсязі виникає у орендодавця у разі розірвання цього договору з власної ініціативи (п.2.6-2.7 договору). Згідно з п.3.1 договору орендодавець має право: вимагати від Орендаря виконання умов цього Договору; виступати з ініціативою щодо внесення змін до цього Договору або його розірвання; розірвати Договір достроково у разі недотримання Орендарем умов Договору; у разі нанесення Орендарем збитку Квартирі або майну, вказаному в цьому договорі, Орендодавець має право відшкодувати свої збитки з суми запоруки (заставної суми); природний зиск не може трактуватися як збиток. Згідно з п.3.2 договору Орендодавець зобов?язаний: надати всі необхідні документи для підписання цього Договору; здати Орендареві Квартиру без заборгованостей за комунальні послуги; не перешкоджати Орендареві в користуванні Квартирою упродовж терміну дії Договору; після закінчення терміну дії або при розірванні цього Договору з власної ініціативи, Орендодавець зобов?язаний повернути Орендареві заставну суму; без згоди з Орендарем, Орендодавець не має права заходити в орендовану Квартиру. Згідно з п.4.1,4.2 Орендар має право: користуватися орендованою Квартирою та майном в ній впродовж терміну Договору. Орендар зобов?язується: своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату та плату за комунальні платежі; тримати приміщення та майно Квартири в порядку, передбаченому санітарними нормами та правилами пожежної безпеки; підтримувати орендоване майно та Квартиру в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу; не здійснювати без письмової згоди Орендодавця перебудову та перепланування Квартири; відшкодувати Орендодавцеві збитки в разі погіршення стану Квартири або втрати (повної або часткової) орендованого майна, у разі, якщо він був нанесений з вини Орендаря; у разі припинення (розірвання) Договору оренди, Орендар сплачує орендну плату до дня повернення Квартири та майна включно; закінчення строку дії Договору оренди не звільняє Орендаря від обов?язку сплатити заборгованість за орендною платою та комунальними платежами, якщо така виникла, у повному обсязі; в порядку і на умовах цього Договору здійснювати плату за оренду Квартири та інші обумовлені платежі, з урахуванням показів лічильників починаючи з дня підписання цього Договору, зокрема: електроенергія, природний газ, водопостачання, інше (по зафіксованим у договорі показам лічильників). Строк дії договору визначений сторонами у п.6.1, яким врегульовано, що цей договір дійсний з моменту його підписання сторонами і діє з 09.04.2024 по 09.04.2025, якщо не буде розірваний достроково. Згідно з актом прийому-передачі житлового приміщення до вказаного договору, як встановлено судом, власник передав, а орендар прийняв в тимчасове оплатне користування об?єкт вказану вище квартиру в придатному для використання за призначенням стані, а саме: пральна машина Bosch, холодильник Arctic, плита Дружковка, духова шафа, микрохвильова піч Electrolux, бойлер Baxi, кондиціонер Yalanz, ліжко, диван, шафа-купе. Під час складання акта з боку [PERSON] власнику передано 18\~000 гривень (перший платіж й застава). Позивачка стверджує, що 09.04.2024 між сторонами також укладено додаткову угоду вказаного вище договору. Змістом додаткової угоди відповідно до тверджень сторони позивача окремо визначено склад осіб (членів сім?ї орендаря), які мешкатимуть в орендованій квартирі, а саме: орендар [PERSON] , [PERSON] , 2009 р.н., [PERSON] , 2011 р.н. (п.2.1 додаткової угоди), визначено обов?язок сторін повідомити одна одну про дострокове розірвання договору не менш ніж за 30 днів (п.4.2 додаткової угоди), а також обов?язок орендаря не утримувати орендованому житлі домашніх тварин, утримувати об?єкт оренди в повній справності та виконувати поточний ремонт за власний рахунок, усувати несправності та поламки обладнання за власний рахунок (п.6.2 додаткової угоди). Разом з цим, до справи долучений інший договір оренди, датований 09.04.2024, який не містить ознак додаткового, містить закреслення, площу, яка не відповідає технічному паспорту, не містить підписів сторін та відомостей про них у відповідних графах, відповідно, суд не може прийняти його як достовірний доказ у даній справі. Приписами ч.1 ст.79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно, суд враховує, що згідно з п.6.3 першого з вказаних договорів (№34) не визначено строку, якого має дотриматись кожна зі сторін правочину, ініціюючи його розірвання, єдина умова для дострокового розірвання відповідно до змісту вказаного пункту невиконання іншою стороною обов?язків, передбачених цим договором. Поряд з цим, судом встановлено, що орендодавець свої зобов?язання за договором виконав своєчасно, у день підписання договору оренди згідно з актом акту приймання-передачі житлового приміщення від 09.04.2024 передав, а орендар прийняв в тимчасове оплатне користування об?єкт (квартиру за вказаною вище адресою) в придатному для використання за призначенням стані з усіма технічними пристроями і предметами домашнього побуту, переліченими в цьому акті. Враховуючи доводи сторони позивача, відсутність доказів з боку відповідача на спростування даних доводів, суд дійшов висновку про те, що договір розірваний саме з боку орендаря, тому згідно з п.2.7 договору оренди, заставна сума не має бути повернута. Станом на дату звернення до суду, із врахуванням пояснень позивачки, відповідачка не дотрималась обов?язку щодо повернення орендної плати за жовтень та листопад 2024 року, тобто, у загальній сумі 16\~000 гривень, що свідчить про порушення договірних умов. Вимог про стягнення орендної плати за період з грудня 2024 року стороною позивача не заявлено. При цьому, акт повернення майна відповідно до ст. 795 ЦК України не складений, матеріали справи відповідного акта не містять. За змістом позовної заяви на момент звільнення квартири 09.12.2024 відповідачка має невиконане грошове зобов`язання й по сплаті комунальних послуг за жовтень 2024 р. у сумі 1 564,00 гривень (з розрахунку за показами лічильника та по діючим тарифам, що зазначено у листуванні месенджером «Viber»); за листопад 2024 р. у сумі 1\~737,00 гривень (з розрахунку за показами лічильника та по діючим тарифам, що зазначено у листуванні месенджером «Viber»), поряд з цим, до суми позовних вимог включено й інфляційне нарахування у сумі 271,21 гривень внаслідок порушення з боку [PERSON] грошових зобов?язань за договором оренди. Надану [PERSON] виписку по картковому рахунку позивачки АТ КБ «Приватбанк» суд приймає як належний та допустимий доказ, яким підтверджується, що з грудня 2024 року платежі від відповідачки на виконання договору оренди об?єкта нерухомості не надходили. Суд звертає увагу, що за змістом договору сторонами не узгоджено способу сплати орендної плати, комунальних платежів, разом з цим, доказів сплати стороною відповідача орендної плати за вказаний період на спростування доводів позивачки не надано. Суд окремо наголошує, що виписка не містить даних щодо періоду сплати комунальних платежів, а за відсутності квитанцій суд позбавлений можливості встановити їх розмір за жовтень та листопад 2024 року. Досліджені квитанції про сплату комунальних платежів (чеки) містять дані, що дозволяють дійти висновку про те, що період сплати за надані послуги відповідає січню 2025 року, а не періоду, за який позивачки просить стягнути з [PERSON] . Докази щодо показів лічильника, встановлених тарифів за певні житлово-комунальні послуги матеріали справи не містять. Крім того, позивачка стверджує, що за період оренди житла відповідачка пошкодила побутову техніку, меблі, технічне обладнання, чим заподіяла матеріальні збитки. Зокрема, за власний рахунок позивачкою проведені наступні роботи по відновленню майна, а саме: - перетяжка меблів (диван-куток) пошкоджено покриття, вартість робіт 14 500 гривень; - ремонт пральної машини (пошкоджено гумовий ущільнювач) 566 гривень (запчастини) та 600 гривень оплата за виконаний ремонт готівкою; - ремонт змішувача у ванній кімнаті (проводився самостійно) 300 гривень; - годинник настінний (кухня),в якому не працюють стрілки, вартість подібних у мережі «Інтернет» 625 гривень; - ремонт ручки вікна у спальній кімнаті (проводився самостійно) 190 гривень; - ремонт шкіряного покриття ліжка у спальній кімнаті 237 гривень; - заміна кришки унітаза на аналогічний з іншим малюнком 1 490 гривень; - рамка для фотографії (зламана), вартість подібної у мережі «Інтернет» 231 гривня; - стільці 4 штуки поламані, вартість подібних у мережі «Інтернет» 550 гривень за 1 одиницю без врахування вартості доставки; Таким чином позивачка відповідно до її тверджень витратила на оплату робіт і придбання запчастин 15\~303,00 гривні. Судом досліджено наданий стороною позивача відеозапис, а також скріншоти з мережі «Інтернет» щодо вартості подібних годинника та стільців, фоторамок, пошкоджених, як стверджує [PERSON] внаслідок дій відповідачки. Разом з цим, надані стороною позивача квитанції, видаткові накладні, досліджені судом, не відповідають загальним положенням про докази за критеріями належності до предмета доказування, достовірності та достатності, адже не містять повних даних про платника, в окремих квитанціях взагалі даних про платника, а також не свідчать про придбання відповідних матеріалів, послуг доставки, зокрема, фарби для шкіри, за диван, матеріалу для перетяжки саме з метою проведення робіт з відновлення майна у квартирі [ADDRESS] . Результати пошуку інформації в мережі «Інтернет» (щодо годинника, стільців, фоторамок) не свідчать про фактично понесені витрати з боку сторони позивача на відновлення, відповідно, сума завданих збитків не визнається судом підтвердженою. З відеозапису не підтверджено адреси квартири. Даними відеозапису від 09.12.2024 зафіксовано пошкодження пральної машини, труб, годинника із пошкодженими стрілками, ручки вікна у спальній кімнаті, фарби для шкіри на обшивці ліжка, 4 стільців, рамки для фото, сидіння для унітазу, який забруднений, як і холодильник, крім того, наявні подряпини на стінах, пошкоджений стіл на кухні, забруднена розетка у приміщенні кухні, одна розетка вирвана зі стіни, пошкоджена лицьова панель на кухні (ящики), а також м?який куток в кімнаті. Разом з цим, суд наголошує, що належних та допустимих доказів на підтвердження стану квартири на час передання в оренду матеріали справи не містять, зокрема, відеозапису або фотознімків. Відповідно, у суду відсутні докази на користь тієї обставини, що стверджувані стороною позивачки пошкодження не мали місце на час укладання договору, або дійсно спричинені внаслідок протиправних дій [PERSON] . Від огляду мобільного телефона позивачка під час розгляду справи відмовилась. Матеріали справи не містять доказів звернення [PERSON] до правоохоронних органів, актів, складених щодо стану квартири тощо. Додані до позовної заяви докази - копії скриншотів листування сторін у застосунку «Viber» суд відхиляє як недопустимі докази, оскільки з наданих скріншотів неможливо встановити дані учасників цього листування, крім того, наявності дозволу на розкриття таємниці листування із відповідачкою або іншим абонентом. Статтею 31 Конституції України врегульовано, що кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо. Тотожні приписи закріплені статтею 306 ЦК України. Інші докази в матеріалах справи відсутні. Задовольняючи позов частково, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, серед іншого, договори та інші правочини. Згідно з ч.2,3,6 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Як передбачено ч.1,2 ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Крім того, за положеннями ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України повинен вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. У статті 629 ЦК України закріплено одну із фундаментальних засад, на яких базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ч.3 ст.651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ч.4 ст.653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Непорушність права власності закріплено і в ст.321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.317, ч.1,3 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Дійсно, статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема ст.361 ЦК України щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності). Крім того, правовідносини, що склались між сторонами у даній справі, врегульовані ст.759-764, а також спеціальними нормами - ст.810-813, 815, 820, 821 ЦК України. За приписами вказаних норм за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі. Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому. Сторонами у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи. Зокрема, ч.3 ст.815, ч.1-3 ст.820, ч.1 ст.821 ЦК України чітко передбачено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла. Одностороння зміна розміру плати за найм житла не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за найм житла у строк, встановлений договором найму житла. Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Крім того, відповідно до приписів ч.1 ст.761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Так, враховуючи вказані положення цивільного законодавства щодо врегулювання договору найму (оренди), загальні засади договірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що внаслідок несплати відповідачкою орендної плати за жовтень та листопад 2024 року порушені права позивачки як орендодавця, які мають бути поновлені судом у спосіб стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми заборгованості за договором оренди об?єкта нерухомості №34 від 09.04.2024 у сумі 16\~000,00 гривень. Вимоги позивачки щодо стягнення орендної плати з відповідачки відповідно до висновків суду не є обґрунтованими в частині розміру заборгованості (суми житлово-комунальних платежів за період жовтня та листопада 2024 року, що підлягали сплаті відповідачкою відповідно до показів лічильників та затверджених тарифів), відповідно, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. За змістом ч.4, 6 ст.762 ЦК України наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Обставин, які б свідчили про застосовність даних положень судом під час розгляду справи не встановлено. Розглядаючи вимоги позивачки про стягнення майнової шкоди (збитків), суд враховує наступне. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У ч.2 ст.22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Частиною 1 ст.1166 ЦК України врегульовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Враховуючи наведені норми, встановлені фактичні обставини справи, суд встановив підстави для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення майнової шкоди, оскільки суду на надано достатніх та достовірних доказів, які в своїй сукупності та взаємозв?язку дозволяють встановити наявність складу цивільного правопорушення в діях [PERSON] , а саме: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, власне суб?єкта правопорушення, причинний зв`язок між протиправною дією і негативними наслідками, розмір завданої шкоди. Позивачка також просила стягнути з відповідачки на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 50 000,00 гривень. Так, відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів. Зокрема, згідно з ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Враховуючи висновки суду по суті позовної вимоги про стягнення майнової шкоди, за відсутності доказів протилежного, суд дійшов висновку про те, що позивачкою не доведено факту завдання їй моральної шкоди, позаяк вказана вимога є похідною від вимоги про стягнення збитків, тому позов в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню також не підлягає. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21). Разом з цим, суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови та строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, а саме ст. 509, 510, 525, 526, 527, 530 ЦК України, а також загальні положення про договір (глава 52 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні. Згідно з наведеним [PERSON] розрахунком інфляційних нарахувань, сума збитків від інфляції за період з 01.12.2024 по 16.02.2025 з урахуванням суми боргу (19\~301,00 гривень) становить 270,21 гривень; згідно з розрахунку 3% річних стороною позивача враховано суму заборгованості 9\~564,00 гривень, сума процентів дорівнює 97,31 гривень. Крім того, стороною позивача здійснено розрахунок 3% річних за період з 16.10.2024 по 16.02.2025; розрахунок інфляційних нарахувань на суму 9\~564,00 гривень за період з 01.11.2024 по 16.02.2025 у сумі 318,16 гривень, 3% річних на суму 19\~301,00 гривень за період з 16.11.2024 по 16.02.2025 на суму 147,33 гривень. За змістом мотивувальної частини позовної заяви до складу заборгованості враховано 270,21 гривень в якості інфляційних та 3 % річних, тобто відповідно до ст.625 ЦК України, що суперечить доданому до позовної заяви й наведеному у попередньому абзаці розрахунку. Вказані суми не враховані й при формулюванні позовних вимог без додаткових доводів. Здійснюючи арифметичний розрахунок, суд встановив, що у прохальній частині позовної заяви в рахунок суми заборгованості за орендними платежами та комунальними платежами позивачкою включено й суму 270,00 гривень, також без належного обґрунтування різниці у 21 копійку. За загальним правилом суд не може вийти за межі позовних вимог (ч.2 ст.264 ЦПК України), крім того, період, за який сторона позивача вважає застосованими положення ст.625 ЦК України не зазначений по тексту позовної заяви, а також під час розгляду справи й не вмотивований в жодний спосіб, відповідно, суд позбавлений можливості надати певну оцінку періоду порушення грошового зобов?язання, до складу якого відповідачка відносить й орендну плату, й комунальні платежі, тому власний розрахунок судом не здійснюється. Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки суми інфляційних втрат у розмірі 270,00 гривень. Тому, дослідивши надані стороною позивача на підтвердження позовних вимог письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню на зазначених підставах в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки суми заборгованості по орендній платі на підставі договору оренди об?єкта нерухомості №34 від 09.04.2024, укладеного між сторонами у справі, що виникла за період з жовтня 2024 року по листопад 2024 року у сумі 16\~000,00 гривень, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ч.1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства: суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За нормою ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, враховуючи висновки суду по суті спору, на користь позивачки із відповідачки підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1\~211,20 гривень, враховуючи мінімальну ставку судового збору за розгляд вимог майнового характеру відповідно до змісту ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір». Інші судові витрати, сплачені [PERSON] , у сумі 1\~211,20 гривень, суд залишає за позивачкою.

Outcome: partial