Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди. \~ \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що до початку повномасштабного вторгнення окупаційних військ рф на територію України 24 лютого 2022 року, вона, [PERSON] , проживала разом із батьками: [PERSON] та [PERSON] , у місті Маріуполі Україна та сестрою [PERSON] , та через постійні обстріли, та загалом захоплення міста Маріуполь окупантами, 15.03.2022 року разом із своєю сім`єю вимушена була виїхати з міста на підконтрольну державній владі України територію задля збереження свого життя та здоров`я. У зв`язку з загрозою життю вона разом із своєю сім`єю вимушені залишити помешкання фактично лише з документами, які можуть засвідчити їх особу та з мінімальним запасом особистого одягу. Тобто, залишила майже на той час в окупованому місті усі цінні речі, які не можливо було вивезти з міста. Окрім того, розуміючи реальну загрозу своєму життю не могла вжити будь яких заходів задля збереження та вивезення свого майна, яке можливо було б вивезти,що вона саме і зробила разом із своєю сім`єю. Далі позивач зазначає, що наразі вона, [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON] , як переселенці за адресою: [ADDRESS] , має постійно виїжджати за кордон для лікування та є дитиною, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, що зазначила значного психологічного насильства, внаслідок чого отримала Витяг за вих. 204 від 16.05.2019 року, виданим комітетом Маріупольської міської ради, а також, визнана дитиною інвалідом з діагнозом: вроджена недостатність лактози, відповідно до чого Центр первинної медико санаторної допомоги № 3 м. Маріуполя видав їй медичний висновок № 306. Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих моральних страждань, які полягають у порушені налагодженого способу життя та змушення докладати зусиль для досягнення звичного життя, позивач вважає, за доцільне визначити моральну шкоду, що підлягає стягненню у розмірі 35\~000 Євро. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд стягнути із держави російська федерація в особі уряду російської федерації на її, [PERSON] , користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, грошові кошти у сумі 35\~000 Євро. Відповідач, в установлені ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки, не подав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві позивач зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог, просить здійснити розгляд справи за його відсутності, позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Від відповідача будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 06.03.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання на 17.09.2025 року о 14 год. 00 хв. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 17.09.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено до розгляду цивільну справу на 09.10.2025 року о 12 год. 30 хв. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з російською федерацією що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства російської федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади від 23.05.2024 року [PERSON] , дата і місце народження: [INFO] , [ADDRESS] , громадянство Україна, унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі: 20070413-07345, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Суд вказує, що наслідком саме збройної агресії російської федерації відносно України є тимчасова окупація м. Маріуполя, що є загальновідомим фактом, а тому не підлягає доказуванню згідно з нормами ч. 3\~ст. 82 ЦПК України. Судом також встановлено, що відповідно до довідки від 23.03.2022 року № 1241-5000459473 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої батькові позивача [PERSON] , дата і місце народження: [INFO] , м. Маріуполь, Донецька область, стать: чоловік, паспорт серія та номер: [NUMBER] , виданий: 1436 від 02.05.2018 року, зареєстроване місце\~проживання / перебування: [ADDRESS] , фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] . Згідно рішення Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 16.05.2019 року за № 204 «Про надання статусу дитині, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів», позивачу [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , надано статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. Згідно Медичного\~висновку №\~306,\~виданого13.04.2023 року на ім`я [PERSON] , [INFO] , визнано дитиною інвалідом з діагнозом: вроджена недостатність лактози. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~ст.8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.2\~ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Преамбулою\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~визначено, що Україна згідно з\~Конституцією України\~є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної\~Конституцією\~та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з російською федерацією. Російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Відповідно до ч.9\~ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. В даному випадку предметом позову є саме відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами російської федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). Згідно п.п. 8, 9 ч. 2\~ст.16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За приписами частин 1-3\~статті 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 23 вказаного кодексу\~передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень Пленуму ВСУ, викладеного в\~Постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд, вважаючи що дії російської федерації, як відповідача, у вигляді збройної агресії\~дійсно спричинили\~моральну шкоду\~позивачеві,\~як мешканцю\~міста Маріуполя,\~а відтак\~така шкода\~має бути\~стягнута у\~судовому порядку.\~ У свою чергу суд не в повному обсязі погоджується із заявленим позивачем розміром такої шкоди з огляду на наступне. Так, обґрунтовуючи розмір завданої шкоди позивач посилався одночасно як на втрату нерухомого майна через тимчасову окупацію м. Маріуполя так і на безпосередньо спричинення такої шкоди веденням бойових дій на території вказаного міста. Суд із цього приводу зазначає, що згідно ч.1\~ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд\~не повинен\~нічого доказувати\~за своєю\~ініціативою,\~оскільки це\~-\~обов`язок\~сторін,\~які користуються\~рівними правами\~щодо надання\~доказів,\~їх дослідження\~та доведення\~перед судом\~переконливості цих\~доказів.\~Якщо сторона\~не подала\~достатньо доказів\~для підтвердження\~певної обставини,\~то суд\~робить висновок\~про її\~недоведеність.\~При цьому\~само по\~собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Відповідно до частини 1\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В даному випадку стороною позивача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, що підтверджували б належність позивачеві будь-якого нерухомого майна, а також вид та обсяг рухомого майна, яке позивач був вимушений залишити у м. Маріуполь у зв`язку із тимчасовим переміщенням до м. Дніпро. Відтак суд не може погодитись із тезами позивача щодо спричинення йому моральної шкоди у заявленому ним розмірі саме через втрату майна. Разом і з цим, суд вважає що сама по собі збройна агресія російської федерації, наслідком якої є, у тому силі, ведення бойових дій на території міста проживання позивача, обставина її вимушеного та тимчасового переселення у зв`язку із цим до м. Дніпро безумовно спричинило такій особі моральну шкоду. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. В даному випадку визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її житті, наслідки, що наступили, та їх невідворотність через дії російської федерації. Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі 35\~000 Євро, що за курсом Національного банку України станом на день ухвалення судового рішення становить 1\~684\~851 грн. 00 коп. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно з п.22 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Таким чином, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави в розмірі 16 848 грн. 51 коп. На\~підставі викладеного\~та

Outcome: partial