Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~06.05.2025\~року позивач\~ [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості коштів на утримання спільного майна, в якому просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , в розмірі 3114,70 гривень, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 гривень та витрат на правову допомогу у розмірі 4000 гривень. Позовна заява мотивована тим, що в період шлюбу між позивачкою\~ [PERSON] \~та відповідачем [PERSON] \~на підставі\~договору купівлі-продажу\~від 28.05.2021\~року,\~посвідченого приватним\~нотаріусом Горбуровим\~К.Є.,\~реєстровий номер\~1242,\~у спільну\~сумісну власність\~сторін була\~придбана двокімнатна\~квартиру,\~загальною площею\~47,7\~кв.м.,\~житловою площею 37.0 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] .\~Шлюб між\~сторонами розірвано\~рішенням Заводського\~районного суду\~м.\~Миколаєва від\~17.10.2024\~року у\~справі №487/6459/24.\~Рішенням Заводського\~районного суду\~м.\~Миколаєва від\~27.11.2024\~року у\~справі №487/6500/24,\~залишеним без\~змін постановою\~Миколаївського апеляційного\~суду від\~05.03.2025\~року,\~поділено майно\~подружжя та\~визнано за\~ [PERSON] \~право власності\~на одну\~другу частку\~зазначеної вище\~квартири.\~Як з\~часу придбання\~квартири,\~так,\~зокрема,\~і після\~розірвання шлюбу\~(з\~жовтня 2024\~року)\~по теперішній\~час відповідач\~не бере\~жодної участі\~в утримання\~зазначеного житлового\~приміщення,\~вартість всіх\~комунальних послуг\~сплачує виключно\~позивач. Таким чином, за період з жовтня 2024 року по травень 2025 року позивачкою одноосібно здійснено оплату житлово-комунальних послуг на утримання зазначеної квартири (з централізованого опалення, послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території) на загальну суму 6229,41 гривень. Зазначене підтверджується: рахунками-повідомленнями за листопад 2024 року, грудень 2024 року, січень 2025 року, лютий 2025 року, березень 2025 року, відомістю нарахувань та отриманих оплат за послуги теплопостачання від 18.04.2025 року, платіжною інструкцією 0.0.4071158823.1 від 16.12.2024 в сумі 772,68 гривень, платіжною інструкцією 0.0.4151785581.1 від 23.01.2025 в сумі 1006,45 гривень, платіжною інструкцією 0.0.4283364649.1 від 01.04.2025 в сумі 1000,00 гривень, платіжною інструкцією 0.0.4293883883.1 від 08.04.2025 в сумі 1000,00 гривень, платіжною інструкцією 0.0.4321513901.1 від 19.04.2025 в сумі 660,00 гривень, платіжною інструкцією 0.0.4017287379.1 від 19.11.2024 в сумі 126,08 гривень, платіжною інструкцією 0.0.4091925069.1 від 24.12.2024 в сумі 42,02 гривень, платіжною інструкцією 0.0.4151785576.1 від 23.01.2025 в сумі 42,02 гривень, платіжною інструкцією 0.0.4233711902.1 від 08.03.2025 в сумі 84,04 гривень, платіжною інструкцією 0.0.43 17447880.1 від 17.04.2025 в сумі 42,02 гривень, випискою з особового рахунку [NUMBER] від 17.04.2025 року, історією фінансового стану послуг абонента за період з 01.01.2023 по 31.03.2025 року, платіжною інструкцією 0.0.4017287382.1 від 19.11.2024 в сумі 250,00 гривень, платіжною інструкцією 0.0.4091925067.1 від 24.12.2024 в сумі 474,80 гривень, платіжною інструкцією 0.0.4233711905.1 від 08.03.2025 в сумі 486,20 гривень, платіжною інструкцією 0.0.4321513902.1 від 19.04.2025 в сумі 243,10 гривень. Між позивачкою та відповідач будь-яких договорів щодо користування квартирою, зокрема, з приводу оплати комунальних послуг, не укладалось та домовленості не досягнуто. Чинне законодавство визначає обов`язок для співвласника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла, у зв`язку з цим інші співвласники, які належним чином сплачують комунальні послуги як за себе, так і за іншого співвласника, вправі вимагати через суд стягнення в порядку регресу частину понесених витрат з недобросовісного співвласника, а тому позивачка вимушена звернутися до суду із даним позовом. З огляду на зазначене, враховуючи те, що житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачу по частині кожному, то з відповідача підлягає стягненню одна друга частка витрат на оплату житлово-комунальних послуг на утриманні зазначеної квартири у сумі 3114 гривень 70 копійок (6229,41 гривень / 2). Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 07.05.2025 року, вказану позовну заяву прийнято, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. 05.06.2025 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] в якій просив зобов`язати [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] до вказаної квартири, стягнути з [PERSON] всі понесені ним судові витрати. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 05.06.2025 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном шляхом вселення та об`єднанні з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, сплачених за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового приміщення. 14.07.2025 року представником відповідача надано до суду пропозицію щодо укладення мирової угоди та її проект. Мирової угоди між сторонами не укладено. 09.09.2025 року представником відповідача до суду надано додаткові пояснення, в яких вона зазначає, що після апеляційного оскарження рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.11.2024 року у справі №487/6500/24 набрало законної сили 05.03.2025 року згідно ч. 2 ст. 273 ЦПК України. Додані до позовної заяви копії рішень судів підтверджують, що позивач обізнана щодо дати набрання рішенням законної сили, однак просить у позовній заяві стягнути з відповідача кошти на утримання спільного майна з жовтня 2024 року, тоді, коли рішення про поділ майна у справі № 487/6500/24 було відсутнє, а сама позивачка наполягала під час розгляду справи по суті, що спірна квартира придбана на її власні кошти та не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 47,7 кв.м., житловою площею 37,0 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] відповідачем зареєстровано 15.05.2025 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 19.05.2025 року за індексним номером витягу 427498996. Отже, право володіння, користування та розпоряджання часткою квартири та обов`язок щодо її утримання у відповідача виникли з 15.05.2025 року. За адресою [ADDRESS] відповідач з липня 2024 року не проживає і не споживає комунальні послуги за даною адресою. Від виконання обов`язку утримувати належне йому майно починаючи від дати державної реєстрації права власності на майно з 15.05.2025 року відповідач не ухиляється. Після реєстрації права власності відповідач звернувся до ОКП «Миколаївоблтепоенерго» та ЖКП ММР «Бриз» із заявами щодо розділу особових рахунків для здійснення виплат за комунальними послугами. З 15.05.2025 року сплата квартирної плати до ЖКП ММР «Бриз» здійснюється відповідачем самостійно відповідно до розміру частки його майна за адресою [ADDRESS] за особовим рахунком № [NUMBER] , що підтверджується випискою з особового рахунку від 25.06.2025 року за вих. № 235, наданою відповідачу ЖКП ММР «Бриз». Згідно інформації ОКП «Миколаївоблтепоенерго» від 10.06.2025 року за вих. № Ф-266 267/28 розділ особового рахунку № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] можливий за згодою співвласника або у судовому порядку. Відповідач запропонував позивачу надати до ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» заяву про згоду у розділі особового рахунку № 86/754 та укласти типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії та заяву-приєднання до цього договору, однак позивач відмовляється це зробити. 11.07.2025 року відповідач надав до суду та позивачу проект мирової угоди з метою врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи №487/3076/25. Пропозицію укласти мирову угоду позивачем проігноровано. Позивач умисно перешкоджає відповідачу у врегулюванні спору та у виконанні обов`язку щодо утримання його частки квартири, а саме: відмовляється надавати відповідачу інформацію про рахунки за комунальні послуги, про належні до сплати суми за спожиті комунальні послуги, про свої актуальні банківські реквізити для отримання від відповідача відшкодування вартості половини витрат за житлово-комунальні послуги по утриманню квартири. Внаслідок дій позивача відповідач не має доступу до квартири та лічильників комунальних послуг (газу, води, електроенергії) у квартирі, не має можливості перевірити чи справні комунальні мережі у квартирі, не має можливості вжити заходів щодо збереження спільного майна. Даний факт підтверджується тим, що у провадженні Заводського районного суду міста Миколаєва перебуває справа №487/4360/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою. Оскільки справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що заборгованість відповідача [PERSON] зі сплати житлово-комунальних послуг за утримання житлового приміщення у розмірі 3114 гривень 70 копійок складає одну другу частину від загальної суми заборгованості у розмірі 6229,41 гривень, яка, в свою чергу, складається із заборгованості за оплату послуг з опалення та утримання прибудинкової території за період з жовтня 2024 року по травень 2025 року. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі просив задовольнити. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що 28.05.2021 року ним та його колишньою дружиною [PERSON] було придбано квартиру, власником якої було зареєстровану [PERSON] . Вважає, що його обов`язок щодо сплати послуг за опалення і утримання будинку та прибудинкової території виник лише з 15.05.2025 року, коли у Державному реєстрі прав власності нерухомим майном його було зареєстровано власником частини квартири. Крім того, вказав, що правильності самого розрахунку суми заборгованості за послуги з опалення і утримання будинку та прибудинкової території, зазначеної позивачкою в позовній заяві, він не оспорює. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст. 263 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 12, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 13 ЦПК). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Судом встановлено, що під час шлюбу між [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., реєстровий номер 1242, у спільну сумісну власність було придбано двокімнатну квартиру загальною площею 47,7 кв.м., житловою площею 37,0 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., реєстровий номер 1242, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності було внесено відомості щодо власника квартири загальною площею 47,7 кв.м., житловою площею 37,0 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яким є [PERSON] . Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.10.2024 року у справі №487/6459/24 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.11.2024 року у справі №487/6500/24 за [PERSON] визнано право власності на частку квартири загальною площею 47,7 кв.м., житловою площею 37,0 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Постановою Миколаївського апеляційного суду від 05.03.2025 року зазначене рішення залишено без змін. Позивач, звертаючись із позовом, вказує, що відповідач як співвласник майна не приймає жодної участі по утриманню житла, не несе витрат по сплаті житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. А згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною другою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1875-ІV), залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Хоч у частині першій статті 19 Закону № 1875-ІV й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-ІV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18), від 18 серпня 2020 року № 703/2200/15. Судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] , і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. [PERSON] у період з жовтня 2024 року до травня 2025 року сплачено за послуги з централізованого опалення та утримання будинків і споруд і прибудинкової території 6229,41 гривень, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями. Ці витрати об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості. Розмір вказаної заборгованості та правильність її розрахунку відповідачем не оспорювався, контррозрахунку не надавалось. Отже, [PERSON] сплатила замість відповідача грошові кошти у розмірі 3114,70 гривень (6229,41/2) за надані комунальні послуги з централізованого опалення та утримання будинків і споруд і прибудинкової території, а тому вказана сума підлягає стягненню із [PERSON] на користь позивача. Суд приходить до висновку про те, що законодавством покладений обов`язок на власника утримувати майно, що йому належить, за винятком випадків, визначених законом. Крім того, за користування житлово-комунальними послугами споживач повинен сплачувати грошові кошти за надані йому послуги в порядку, визначеному законом. Як було вище зазначено та вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , та за період з жовтня 2024 року по травень 2025 року зобов`язаний відшкодувати понесені позивачем витрати за послуги теплопостачання та утримання будинку та прибудинкової території належної сторонам у рівних частках квартири, оскільки такі є необхідними витратами на утримання спільного майна. Доказів, які б підтверджували сплату відповідачем частини житлово-комунальних послуг або спростовували б доводи позивача стороною відповідача надано не було. Посилання відповідача на те, що він не повинен відшкодовувати позивачу кошти за вищезазначені витрати на утримання майна, у зв`язку з тим, що він лише з 15.05.2025 року зареєстрований власником вказаного майна у Державному реєстрі прав власності нерухомим майном, є необґрунтованими, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили що відповідач не є споживачем вказаних комунальних послуг, а позивач безпідставно проводив їх оплату за відповідача. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Отже, з огляду на вказане, наявні передбачені законом підстави, для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за сплату житлово-комунальних послуг. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Як вбачається з матеріалів справи 30 березня 2025 року між [PERSON] та адвокатом Хорошевим Вадимом Васильовичем було укладено Договір №50 про надання правової допомоги. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу [PERSON] до матеріалів позовної заяви додано копію Договору №50 від 30.03.2025 року про надання правової допомоги, пунктом 5.5. якого передбачено, що сторони визначили розмір та порядок сплати гонорару наступним чином: гонорар складає 4000,00 гривень та сплачується авансом, а також копію платіжної інструкції №Р24А4265445649D9762 від 02.05.2025 року, згідно якої [PERSON] здійснено оплату на суму 4000,00 гривень з призначенням платежу «Переказ власних коштів. Оплата послуг адвоката згідно Договору №50 про надання правової допомоги від 30.03.2025р.». До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зробила висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні». Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, суддя вважає, що на користь позивача підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 гривень. Зазначений розмір витрат на професійну правову допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони. Щодо стягнення судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Згідно з положенням пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] згідно з квитанцією до платіжної інструкції № 0.0.4348771593.1 від 06.05.2025 року сплачено судовий збір за подання позовної заяви до Заводського районного суду міста Миколаєва у сумі 1211,20 гривень. За таких обставин вимога про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 1211,20 гривень за подання позовної заяви підлягає задоволенню.

Outcome: approved