Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-16 00:00:00

У травні\~2025\~року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який розірвано рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04 червня 2024 року. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Родиною вони проживали у м.Снігурівка, після окупації вони виїхали до Тернопільської області. Там відповідачка познайомилася з жінкою на ім"я [PERSON] , з якою почала займатися йогою. Після деокупації у 2023 році вони повернулися додому. Відповідачка спілкування з [PERSON] не припинила, продовжувала займатися йогою, вивчати все про неї. На цьому грунті відповідачка не проявляла інтересу до сімейного життя, до дітей, її цікавила лише йога, у зв"язку з цим між ними часто виникали непорозуміння. Відповідачка вирішила пожити окремо, заявивши що хоче поїхати до Німеччини до своєї знайомої [PERSON] та повідомила що хоче розлучення. За такого у травні 2024 року ним було подано позов про розірвання шлюбу. Після цього відповідачка у травні 2024 року виїхала, а діти залишилися із ним. Оскільки після від"їзду від відповідачки не було жодних повідомлень про місце її знаходження, жодних телефонних повідомлень дітям, він звернувся до поліції з заявою про встановлення її місця перебування. Пізніше, розпорядженням начальника Снігурівської міської військової адміністрації від 29 липня 2024 року № 592-р/в за його заявою визначено місце проживання дітей з ним. На даний час молодша донька [PERSON] дистанційно навчається в Снігурівському ліцеї Снігурівської міської ради в 9-му класі, старша донька [PERSON] навчається на 1-му курсі на факультеті філології Чорноморського національного університету імені Петра Могили в м. Миколаєві. Зазначає, що відповідачка не приймає участі у житті та вихованні дітей, підготовці їх до життя, а також не надає матеріальної допомоги на їх утримання, не піклується про дітей, не цікавиться ними, їх розвитком, станом здоров"я, успіхами та проблемами. Вважає, що відповідачка не виконує без поважних причин покладені на неї законом батьківські обов"язки. Таке ставлення до дітей позбавляє їх належним чином придбавати життєві навички, негативно впливає на їх подальший психічний та духовний розвиток. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Козирєва А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. \~ \~ \~ \~Представник органу опіки та піклування Снігурівської міської ради покладалася на розсуд суду. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за місцем реєстрації та через оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Причини неявки суду невідомі. Відзив на позов не надійшов. За наявності умов, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Позов про позбавлення батьківських прав позивачем обґрунтовується на підставі п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України. Відповідно до вказаної норми права мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що з 13 липня 2006 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Снігурівського районного суду Миколаївськорї області від 04 червня 2024 року (а.с. 6-7). Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наданими свідоцтвами про їх народження ( а.с. 4-5). 11 липня 2024 року позивач звернувся до ВП № 2 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області з заявою про встановлення місця знаходження його колишньої дружини [PERSON] , оскільки після розлучення вона припинила з ним спілкування та місце її перебуваня йому не відоме, а також повідомив що з вказаною заявою звертається у зв"язку з тим, що [PERSON] не приймає участі у вихованні їх спільних доньок [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Комісією у складі головного спеціаліста служби та провідного спеціаліста-бухгалтера у справах дітей Снігурівської міської ради 11 липня 2024 року було проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання за адресою по [ADDRESS] , про що складений відповідний акт, та встановлено що неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з батьком [PERSON] . За висновком комісії батько створив всі належні умови для комфортного розвитку, навчання, виховання та життя дітей. Санітарно-гігєнічні умови проживання в нормі, у квартирі чисто, все необхідне меблювання та побутова техніка наявні, продукти харчування у достатній кількості. Стосунки між членами сім"ї дружні, теплі, приязні, дівчатка поважають батька, прислухаються до порад. Проблеми сім"ї - мати не приймає участі у вихованні дітей (а.с. 12). Розпорядженням начальника Снігурівської міської військової адміністрації Баштанського району Миколаївської області від 29 липня 2024 року № 592-р/в "Про визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] ", визначено їх місце проживання з батьком [PERSON] за адресою їх реєстрації, в тому числі й відповідачки: [ADDRESS] (а.с. 9, 20). Молодша донька сторін [PERSON] дистанційно навчається в Снігурівському ліцеї № 4 Снігурівської міської ради в 9-му класі, старша донька [PERSON] навчається на 1-му курсі на факультеті філології Чорноморського національного університету імені Петра Могили в м. Миколаєві (а.с. 11, 13). Згідно інформації директора Снігурівського ліцею Снігурівської міської ради В. Чернишової та класного керівника 9-А класу [PERSON] , де навчається донька [PERSON] , а також класного керівника 11-А класу де навчалася донька [PERSON] , вбачається, що відповідачка з питань навчання підтримувала зв"язок з класним керівником до 31 грудня 2023 року. З 01 січня 2024 року зв"язок з мамою обірвався, контакту зі школою не підтримує, із вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Спілкуваня лише з батьком [PERSON] (а.с. 10-11). Органом опіки\~та піклування\~Снігурівської міської\~ради надано висновок, затверджений розпорядженням начальника Снігурівської міської військової адміністраціїх Баштанського району Миколаївської області від 23 червня 2025 року № 468-р/в, яким вважав за доцільне позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 55-57). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон). Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону). Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази, які були надані позивачем, на думку суду, не доводять винної поведінки матері та свідомого нехтування нею своїми обов`язками, та те що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей. Судом не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дітей. Матеріальне забезпечення та виховання дітей батьком, не може свідчити повною мірою про ухилення матері від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, суд бере до уваги, що розпорядженням Снігурівської РДА з урахуванням інтересів дітей визначено їх місце проживання з батьком. Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дітей, вчиняла будь-яке насильство стосовно них, що до неї застосовувались заходи впливу та попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дітей. У подібних справах обов`язково мають досліджуватись інші обставини, а саме Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова КЦС від 20.12.2023 у справі №522/20260/21). Саме ці докази і вважатимуться законними підставами для задоволення позову (постанова КЦС від 29.11.2023 у справі №607/15704/22). \~ \~ \~ \~Згідно інформації, наданої центром надання соціальних послуг Снігурівської міської ради Миколаївської області від 08 травня 2025 року №199/06-03, відповідачка [PERSON] та неповнолітні діти під соціальним супроводом у відділенні соціальної роботи Центру надання соціальних послуг Снігурівської міської ради не перебували та на даний час не перебувають (а.с. 36). Так само, на думку суду, сам факт не відвідування матір"ю закладу освіти дітей, про що йдеться у довідках № 350/01-25 від 16 липня 2024 року та № 236/01-25 від 05 травня 2025 року та вбачається з пояснень свідка [PERSON] , не може вказувати на неналежне виконання батьківських обов`язків відповідачкою, так як заклад освіти в силу законодавства України не являється тим органом, який вправі надавати оцінку такому. \~ \~ \~ \~У відповідності до положень ч.1 ст.12 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) та ст.171 СК України, судом з`ясована думка неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] щодо ставлення до своєї матері, яка на їх думку не цікавиться їх життям. Орган опіки та піклування, який надав висновок щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, не довів та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів неповнолітніх дітей шляхом позбавлення їх матері батьківських прав. Також, висновок органу опіки та піклування, який носить рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд не погоджується з цим висновком. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. На переконання суду, позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дітей є саме свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дітей, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб, тощо. При цьому суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав, не надано. Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у розглядуваній справі не встановлено. Позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дітей батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дітей. На думку суду, з метою захисту якнайкращих інтересів дітей доцільним буде збереження їх зв`язків із матір`ю. Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не буде відповідати інтересам дітей. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачки у даному випадку є не доцільним та таким, що не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики ЄСПЛ, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, не буде забезпечувати належний захист прав та інтересів дітей, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю. Відмовляючи у задоволенні позову, суд залишає судові витрати за позивачем.

Outcome: dismissed