Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 24.12.2024 керівник Слобідської окружної прокуратури м. Харкова Білодіда І.М., який діє в інтересах держави в особі Харківської міської ради через систему «Електронний суд» звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] в якому просить усунути перешкоди територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , а саме: скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, а саме: на гараж б/н літ. «Б-1», загальною площею 65,9 кв. м., розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2042598463101; номер відомостей про речове право 35756670, внесене 02.03.2020 за № 51422753 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., та закриттям розділу 2042598463101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; визнати за Харківською міською радою право власності на самочинно збудований гараж б/н літ. «Б-1», загальною площею 65,9 кв. м., розташований за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] передати територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради гараж 3 б/н літ. «Б-1», загальною площею 65,9 кв. м., розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом укладення акту прийому передачі, також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 26.02.2020 рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотова С.Д. (з відкриттям розділу), індексний номер: 51378155 від 28.02.2020 зареєстровано право власності на гараж б/н літ. «Б-1», загальною площею 65,9 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Документи, подані [PERSON] для державної реєстрації: технічний паспорт № 19596 від 19.02.2020, виданий ТОВ «Лімінгтон» та довідка № 19596 від 19.02.2020 видана ТОВ «Лімінгтон». Відповідно до зазначеної довідки № 19596 від 19.02.2020, виданої ТОВ «Лімінгтон», гараж б/н літ. «Б-1» по [ADDRESS] , побудований у 1990 році. Відомості про реєстрацію речових прав на земельну ділянку по [ADDRESS] під гаражем № б/н літ. «Б-1» в Державному реєстрі відсутні, що підтверджується відповідною Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Також відсутня інформація щодо направлення [PERSON] до органів Державної інспекції архітектури та містобудування України відповідного повідомлення про будівництво спірної споруди. Також встановлено, що в реєстрі будівельної діяльності, розміщеному на офіційному веб-сайті Портал Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, який містить інформацію про документи, що дають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття об`єктів до експлуатації, відсутня інформація стосовно вищезазначеного об`єкта по декларативно-дозвільних документів щодо [ADDRESS] . Таким чином, документи, подані для державної реєстрації на спірний об`єкт нерухомого майна не відповідають вимогам законодавства та державна реєстрація проведена з грубим порушенням законодавства. Враховуючи викладене, гараж № б/н літ. «Б-1», загальною площею 65,9 кв.м по [ADDRESS] є об`єктом самочинного будівництва, так як збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. Крім того, [PERSON] на підставі договору про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя від 02.03.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 726 відчужено [PERSON] гараж № б/н літ. «Б-1», загальною площею 65,9 кв.м по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25.12.2024 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 25.12.2024 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.02.2025 року продовжено строк підготовчого провадження. 17.03.2025 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що спірний гараж є об`єктом незавершеного будівництва та не введений до експлуатації, та відповідно до норм діючого законодавства вимога про визнання права власності на гараж за Харківською міською радою є протиправною. 21.03.2025 року представником позивача надано відповідь на відзив, в якому останній вважав доводи відповідача, викладені у відзиві необґрунтованими, та такими, що жодним чином не спростовують доводів позивача, викладених у позовній заяві, зокрема, зазначив, що доказів того, що вищевказаний гараж є об`єктом незавершеного будівництва представником відповідача не надано. Ухвалою суду від 12.05.2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представик позивача в судовому засіданні просив задовольнити позов в повному обсязі. Доводи відповідача вважав необґрунтованими. Вказав, що відповідачем [PERSON] набуто у власність вищевказаний гараж, який є об`єктом самочинного будівництва, з порушенням вимог чинного законодавства. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Вважав, що звернення прокурора з вказаним позовом є передчасним, також зазначив, що позивачем не доведено належними доказами факт порушення відповідачем вимог чинного законодавства, зокрема, того, що спірний гараж є об`єктом самочинного будівництва. Третя особа в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що відповідно до копії технічного паспорту № б/н від 19.02.2020 року та довідки від 19.02.2020 року № 19596, виданих ТОВ «Лімінгтон» на замовлення [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , розташований гараж № б/н літ. «Б-1», загальною площею 65,9 кв.м. Згідно з Договором про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя від 02.03.2020 року, набутий [PERSON] та [PERSON] за період зареєстрованого шлюбу гараж б/н літ. «Б-1», загальною площею 65,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , переходить в особисту приватну власність [PERSON] , а право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27.11.2024 року, гараж б/н літ. «Б-1», загальною площею 65,9 кв.м., за ардесою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя від 02.03.2020 року. Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 22.04.2025 року, оціночна вартість гаражу б/н літ. «Б-1», загальною площею 65,9 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , складає 499357,68 грн. З матеріалів справи вбачається, що Слобідською окружною прокуратурою здійснювалися заходи із встановлення фактів щодо законності будівництва нерухомого майна на земельних ділянках комунальної форми власності, зокрема, на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , в ході яких було встановлено, що на вказаній земельній ділянці здійснено самочинне будівництво гаражних боксів, яке здійснено з порушенням вимог чинного законодавства. Відповідно до частин першої, другої\~статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частиною п`ятою\~статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. При цьому формулювання положень\~статті 376 ЦК України\~виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої\~статті 376 ЦК України\~не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті\~(пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі №916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20). Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)). Згідно з вказаним принципом, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного\~статтею 376 ЦК України\~порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Належними вимогами, які може заявити особа-власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно\~(пункти 109-113 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження №12-39гс23). Відповідно до\~статті 83 Земельного кодексу України\~землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , 6-Г розташована у межах міста Харкова та не перебуває у приватній чи державній власності, у зв`язку з чим в силу закону є комунальною власністю територіальної громади міста в особі Харківської міської ради. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта\~статті 373 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 375 ЦК України\~власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно із частиною першою\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18). Велика Палата Верховного Суду у п. 88 постанови від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 зробила висновок, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. З огляду на викладене, оскільки зазначена земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] , належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Харкова, а гараж б/н літ. «Б-1», загальною площею 65,9 кв.м., розташований на ній, є об`єктом самочинного будівництва, зазначене не спростовано відповідачем та підтверджується наданими позивачем доказами, позовна вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання за Харківською міською радою права власності на самочино збудований гараж б/н літ «Б-1», загальною площею 65,9 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] , підлягає задоволенню. Крім того, оскільки в процесі розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення вимоги щодо визнання за Харківською міською радою права власності на гараж б/н літ. «Б-1» за адресою: [ADDRESS] , суд вважає за необхідне зобов`язати [PERSON] передати територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради вищевказаний гараж, шляхом укладення акту прийому передачі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 також зазначила, що у випадку задоволення вимоги про визнання права на спірний об`єкт нерухомості, судове рішення про визнання права власності є підставою для державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості з огляду на положення пункту 9 частини першої\~статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~(державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості). Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(далі\~Закону), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі\~державна реєстрація прав)\~офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми\~державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все\~встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності,\~такої підстави закон не передбачає (постанова ОП КГС ВС від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18). Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376\~ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20). Відповідно до частини четвертої статті 19 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Частиною другою статті 18 Закону визначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пунктом 1 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127\~(далі\~Порядок) визначено, що цей Порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону державної реєстрації прав, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Так, абзацом першим пункту 40 Порядку передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбаченихЗаконом УкраїниПро державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, іншими законами України та цим Порядком. Згідно з пунктом 7 Порядку, для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбаченіЗаконом УкраїниПро державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, іншими законами України та цим Порядком. Частиною першою статті 27 Закону передбачено перелік документів на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав. Пунктом 14 частини першої статті 27 Закону зазначено серед підстав «інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно, проте, технічний паспорт та довідка про інвентаризацію об`єкту не є правовстановлюючими документами. Водночас, з урахуванням того, що державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна вперше з відкриттям нового розділу в Державному реєстрі прав та присвоєнням реєстраційного номера цьому об`єкту нерухомого майна, під час розгляду заяви про реєстрацію, відповідно до пункту 41 Порядку для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалась в Єдиному реєстрі документів. Крім того, абзацами четвертим та п`ятим пункту 42 Порядку (в редакції, що діяла на момент спірної реєстрації) передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбаченістаттею 31 Закону України\~Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень\~для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність (частина перша статті 31 Закону в редакції, що діяла на момент спірної реєстрації). Зі змісту позову вбачається, що, за твердженням прокурора, задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора призведе до відновлення становища власника земельної ділянки, яке існувало до порушення його права, проте у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 Велика Палата Верховного Суду вказала: - сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду не слід розглядати як окреме щодо факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки (пункт 89); - права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376\~ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження (пункт 92); - за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376\~ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна (пункт 112); -належними вимогами, які може заявити власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження нею, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майнаабо вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (пункт 113). Оскільки положення статті 376\~ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа\~власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно (пункт 152). Отже, за змістом наведених висновків вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, яке він прийняв на підставі технічного паспорту № б/н, виданого 19.02.2020, та довідки, виданої 19.02.2020 ТОВ «Лімінгтон»\~є неналежним способом захисту. Юридичні перешкоди для власника земельної ділянки, які виникли внаслідок зазначеної реєстрації, усуваються внаслідок задоволення судом належних позовних вимог: (1) або про знесення самочинно побудованого нерухомого майна\~(внаслідок демонтажу якого на підставі пункту 1 частини першої, частини другоїстатті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»закриваються відповіднийрозділ уДержавному реєстріречових правна нерухомемайно тареєстраційна справа)\~саме із такою Прокурор і звернувся до суду; (2) або про визнання права власності на самочинно побудоване майно (таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності на відповідне майно згідно з пунктом 9 частини першоїстатті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»). Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першоїстатті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (пункт 138)). Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»викладено у новій редакції, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої якої відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цьогоЗакону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав\~допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 906/516/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19 та інших. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога\~про скасуваннярішення (запису)про реєстраціюправа власності,\~так і вимога про припинення права власності (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (пункт 154)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другоїстатті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та другастатті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Отже, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за [PERSON] на гараж б/н літ. «Б-1» загальною площею 65,9 кв.м., розташований за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2042598463101; номер відомостей про речове право 35756670, внесене 02.03.2020 за № 51422753 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., та закриття розділу 2042598463101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині визнання за Харківською міською радою права власності на самочинно збудований гараж, та відповідно зобов`язання відповідача передати вказаний об`єкт шляхом укладення акту прийому передачі. Судові витрати, що складаються з витрат зі сплати судового збору, відповідно до частини першої\~статті 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial