Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

02.07.2025 представник позивачки, адвокат Лебедовська Людмила Юріївна, звернулася до суду з даним позовом, шляхом направлення у системі «Електронний суд», мотивуючи тим, що з 12.08.2000 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.07.2021, у справі\~ №357/4022/21, шлюб між ними був розірваний. У період шлюбу, а саме 16.12.2010, сторони придбали квартиру [ADDRESS] , яка була зареєстрована за\~ [PERSON] . Після розірвання шлюбу позивач і відповідач не змогли домовитися щодо поділу майна, а спірною квартирою користується відповідач. Тому просила визнати за [PERSON] , у порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, право власності на 1/2 частину квартири за [ADDRESS] 08.07.2025 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання на 05.08.2025-10:30. 05.08.2025 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання згідно ч.2 ст.223 ЦПК України на 18.09.2025 11:30. 18.09.2025 справу було знято з розгляду, а судове засідання перенесено на 16.10.2025 14:30, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді у справі. Позивачка - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання\~ повідомлена належним чином, та її представник адвокат Лебедовська Людмила Юріївна подала до суду заяву, у якій просила проводити розгляд справи за відсутності позивачки та її представника, позов задовольнити, а судові витрати залишити за позивачкою. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час і місце судового засідання\~ повідомлений належним чином, подав до суду заяву, у якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позов визнає у повному обсязі. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована з 08.02.2011 за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований з 15.02.2011 за адресою: [ADDRESS] ,\~ з 12 серпня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2021 року, у справі\~ № 357/4022/21, яке набрало законної сили 26.08.2021, шлюб між ними був розірваний. На підставі договору купівлі продажу квартири від 16 грудня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Першої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Кравець А.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 1-3875, 21.12.2010 за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджено матеріалами справи: копіями паспортів сторін, копією рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами, копією договору купівлі-продажу квартири, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією технічного паспорту на квартиру, інформацією з ЄДРСР та ЄДДР. Згідно Звіту про орієнтовну вартість квартири [ADDRESS] , складеного ТОВ «ІНФО-ЦЕНТР КОНСАЛТ» ринкова вартість вказаної квартири станом на 30.05.2025 становить 674030,00 грн. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно із ч.1, ч.6, ч.9, ч.10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст. 68, 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, конструкція ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №686/23104/17. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. У даному випадку встановлено, що квартира [ADDRESS] , набута в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , отже є спільною сумісною власністю подружжя, що відповідач визнав, тому, дане майно підлягає поділу. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У даному випадку, у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності встановлених обставин справи та у добровільності їх визнання відповідачем. Відповідно до ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачка сплатила при подачі позову судовий збір у розмірі 2696,12 грн та її представник заявила клопотання про залишення даних витрат за позивачкою без відповідного відшкодування.

Outcome: approved