Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

Позивач звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Петрівської сільської ради Вишгородського району Київської області про позбавлення батьківських прав посилаючись на те, що вона та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 квітня 2019 року. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03.02.2023 року шлюб між ними розірваний. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають малолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . Вказує, що фактично шлюбні відносини з відповідачем припинені у 2021 році, оскільки останній вживав наркотичні засоби та вів аморальний спосіб життя. Жити разом стало нестерпно, а тому вона була змушена разом з дитиною піти проживати до своїх батьків. Після припинення подружніх стосунків із 2021 року відповідач з власної волі припинив усяке спілкування з дитиною. Участі у її вихованні та утриманні не бере. Не проявляє до неї батьківської турботи, не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, взагалі не спілкується з донькою, не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти, байдужий до її долі. Зазначає, що останні чотири роки дитина проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні, що підтверджується відповідними документами, долученими до матеріалів позовної заяви. За таких обставин, виходячи з інтересів дитини, з огляду на ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, мати [PERSON] звертається до суду та просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та витребувано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити його в повному обсязі. Відповідач в судові засідання жодного разу не з`явився, відзив на позов не подавав, своїм правом на участь в судовому засідання в режимі відеоконференцзв`язку не скористався. Поштова кореспонденція (ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками, а також судові повістки, що направлялися за місцем відбування покарання до державної установи «Житомирська виправна колонія (№4)» повернулась до суду з відміткою про вручення. Таким чином, відповідач, враховуючи положення статей 128, 130 ЦПК України, вважається таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Петрівської сільської ради Вишгородського району Київської області в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 квітня 2019 року. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03.02.2023 року у справі №363/4196/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12 липня 2019 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що 12 липня 2019 року було складено відповідний актовий запис №1810. Батьками особи вказано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . 05 квітня 2023 року у зв`язку зі вступом у шлюб позивачка змінила прізвище [PERSON] на шлюбне [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого (повторно) 31 серпня 2023 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Згідно копії характеристики від 10 лютого 2025 року, виданої директором ЗДО «Сонечко» [PERSON] з 05.06.2023 р. відвідує заклад дошкільної освіти «Сонечко». До садочку дитину приводить і забирає мама, бабуся та дідусь. Згідно копії виписки із медичної картки виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Вишгородської міської ради від 14.02.2025 р. [PERSON] перебуває на обліку у АЗПСМ в м. Вишгороді з 06.02.2023 р., на всі огляди дитина приходила з матір`ю. Згідно вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 02.05.2023 року [PERSON] засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України до 1 місяцю арешту. Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 25.01.2024 року [PERSON] засуджений за скоєння злочинів, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 307 КК України до 6-ти років позбавлення волі з конфіскацією майна. Як вбачається з відповіді наданої Департаментом з питань виконання кримінальних покарань від 29.04.2025 року, [PERSON] наразі відбуває покарання в державній установі «Житомирська виправна колонія (№4)». Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування Петрівської сільської ради у зв`язку з неможливістю повідомлення [PERSON] про розгляд питання про доцільність позбавлення батьківських прав на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, заслухати його пояснення та думку з даного питання, прийняття відповідного рішення органом опіки та піклування Петрівської сільської ради є неможливим. В судовому засіданні допитана свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, суду пояснила, що батько з дитиною не спілкується. Ще коли дитина була маленькою, відповідач ніколи з нею не гуляв, не приділяв їй уваги. З дитиною завжди була позивач. У 2021 році позивачка їй зателефонувала і попросила щоб вона разом з чоловіком (батьком позивача) приїхали і забрали її разом з дитиною, так як вона не може більше жити зі своїм чоловіком і боїться за своє та доньчине життя, оскільки відповідач вживає наркотичні засоби і з квартири фактично зробив «притулок для наркоманів». З того часу як позивач з дитиною переїхала проживати до своїх батьків відповідач взагалі не спілкується з дитиною. Дитина ніколи не згадує відповідача. На сьогодні батька в житті дитини не має. Об`єктивних перешкод у спілкуванні з дитиною у відповідача не було, він знав де дитина живе проте її не відвідував. В судовому засіданні допитана свідок [PERSON] , яка є подругою позивача, суду пояснила, що після народження дитини відповідач ніколи не гуляв з нею. Після розірвання шлюбу взагалі ніколи не цікавився дитиною, не спілкується з нею. В нього не має бажання спілкуватися з дитиною, перешкод у спілкуванні не має. За чотири останні роки жодного разу не бачив дитину. Коштів на утримання дитини не надає, подарунків не дарує, на дні народження дитину не вітає. У ст. 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами 2 та 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України, зокрема, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені ст. 166 СК України. Отже, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20). Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. За положеннями ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється ст. 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано ст. 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що дитина [PERSON] , [INFO] , з моменту розірвання шлюбу між батьками постійно проживає разом з матір`ю [PERSON] . Як вказує позивач та встановлено судом, відповідач не проживає із дитиною однією сім`єю, не бере участі у вихованні дитини, не піклується про дочку, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дитини як складову частину виховання. Дані обставини підтверджені показами свідків. У відповідності до вимог ч. 1, 4, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дочки [PERSON] , [INFO] . Частиною 2 ст. 157 СК України визначено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Разом з тим, доказів участі відповідача у вихованні дочки, піклування про неї, її фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріальне забезпечення, харчування, медичний догляд і лікування суду не надано, що дає суду підстави визнати відсутність таких дій зі сторони відповідача доведеними. Крім того, жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні дитини з боку відповідача, матеріали справи не містять. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасовує лише правовий зв`язок між ним та його дочкою, підтверджує відсутність фактичного духовного зв`язку між батьком та дитиною. Таким чином, врахувавши конкретні обставини справи, як найкращі інтереси малолітньої [PERSON] , [INFO] , а також те, що відповідач фактично не виконував свої батьківські обов`язки з 2021 року, суд приходить до висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та зважаючи на те, що позивачем при зверненні до суду із позовною заявою було сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., що підтверджується відповідною квитанцією, яка міститься в матеріалах справи, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. На підставі викладено,

Outcome: approved