Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом в якому просила: встановити юридичний факт проживання громадянки [PERSON] з громадянином [PERSON] , який помер [INFO] , однією сім`єю, як чоловіка та жінки без шлюбу з 2011 року по день його смерті [INFO] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину легкового автомобіля TOYOTA AVENSIS 1995 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , право власності на який підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 28 грудня 2021 року, реєстраційний номер [NUMBER] , та 1/2 частину автомобільного причепа ПГМФ, реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] виданого 22 липня 2022 року, які були зареєстровані на [PERSON] . В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що між громадянкою [PERSON] та громадянином [PERSON] , який трагічно загинув [INFO] , з початку 2011 року склалися сталі та тривалі відносини, які за своєю природою та змістом є фактичними шлюбними відносинами. Сторони проживали однією сім`єю у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали спільний побут, спільний бюджет, взаємно утримували один одного, придбавали спільне майно для задоволення сімейних потреб. У період спільного проживання за спільні кошти сторін було придбано легковий автомобіль TOYOTA AVENSIS 1995 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , та автомобільний причеп ПГМФ, реєстраційний номер [NUMBER] . Зазначене майно використовувалося в інтересах сім`ї, що підтверджує його спільну природу та набуття за рахунок спільних трудових і грошових ресурсів. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшло вказане рухоме майно. Оскільки під час вирішення питання про прийняття спадщини виник спір між спадкоємцями щодо правового режиму зазначеного майна, позивачка вважає, що належить довести юридичний факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнати відповідне майно об`єктом спільної сумісної власності. Таким чином, встановлення судом юридичного факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу є необхідною передумовою для правильного вирішення питання щодо належності набутого у цей період майна, визначення його правового режиму та можливості реалізації позивачкою свого права на частку у спільному майні. Фактичні обставини спільного проживання підтверджуються документальними доказами, що засвідчують постійне спільне місце проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного побуту, а також доказами придбання рухомого майна у період спільного проживання. Крім того, ці обставини підтверджуються свідченнями осіб, обізнаних із сімейними відносинами між позивачкою та померлим. Враховуючи наведене, представник позивача вважає, що зібрані докази у своїй сукупності свідчать про існування між [PERSON] та [PERSON] фактичних шлюбних відносин у розумінні статті 74 СК України, що є підставою для визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину автомобіля TOYOTA AVENSIS 1995 року випуску та автомобільного причепа ПГМФ, реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідач [PERSON] 31 березня 2025 року подала відзив на позов, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, вважаючи їх безпідставними, необґрунтованими та поданими із запізненням. У відзиві зазначено, що позивач [PERSON] не довела факту проживання однією сім`єю з її батьком [PERSON] , який помер [INFO] , не підтвердила спільного побуту, спільного бюджету чи ведення господарства. Жодних доказів, що спірний автомобіль TOYOTA AVENSIS 1995 року випуску та автомобільний причеп ПГМФ АА7222ХF були придбані за спільні кошти, до суду не подано. Усі документи на транспортні засоби оформлені виключно на спадкодавця, тому це майно належало [PERSON] на праві приватної власності. Відповідач наголосила, що після смерті її батька відкрилася спадщина, до складу якої входить зазначене майно. Вона, [PERSON] , та її бабуся [PERSON] як спадкоємці першої черги 15 лютого 2024 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль і причеп. Позивачка ж до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталася, а до суду подала позов лише через два з половиною роки після смерті спадкодавця, коли спадкові права вже були оформлені іншими спадкоємцями. Крім того, відповідач зазначила, що позивач у своїй заяві посилається на свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів серії [NUMBER] від 28 грудня 2021 року та [NUMBER] від 22 липня 2022 року, які, вже втратили чинність, оскільки власниками вказаного майна стали інші особи - спадкоємці, які набули право власності після оформлення спадщини. Отже, зазначені документи не можуть бути використані як підтвердження права власності позивача. Також у відзиві вказано, що [PERSON] не надала доказів участі у придбанні спірного майна чи будь-яких витрат на утримання житла, ремонт або спільні покупки. За десять років спільного проживання шлюб між нею та [PERSON] не був укладений, що свідчить про відсутність наміру сторін оформити свої відносини в юридичному порядку. У зв`язку з наведеним [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності в повному обсязі як безпідставного, недоведеного та такого, що не відповідає фактичним обставинам справи. До відзиву додано копії свідоцтв про право на спадщину за законом та докази направлення копії відзиву позивачу. 06 травня 2025 року представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про зміну предмета позову у справі № 650/5335/24. У поданій заяві зазначено, що після ознайомлення з відзивом відповідача позивачу стало відомо про нові обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Зокрема, встановлено, що 15 лютого 2024 року відповідачка [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом № 272, видане державним нотаріусом Великоолександрівської державної нотаріальної контори Карастан О.І., на майно, яке є предметом даного позову. Крім того, на іншу частину цього ж майна 17 листопада 2023 року було видано свідоцтво про право на спадщину № 839 на ім`я [PERSON] матері померлого [PERSON] , яка невдовзі також померла, після чого спадщину після неї прийняла [PERSON] , відповідачка у справі. У зв`язку з цим представник позивача зазначив, що видані нотаріусом свідоцтва про право на спадщину безпідставно підтверджують право власності відповідачів на майно, яке фактично належало [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки було придбане ними за спільні кошти під час фактичного проживання однією сім`єю. Видача зазначених свідоцтв порушує права позивача та унеможливлює належну реалізацію її права на частину майна, що стало предметом спору. З урахуванням викладених обставин позивач змінила предмет позову та доповнила його новими вимогами. У заяві [PERSON] просить суд: встановити юридичний факт проживання громадянки [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) з [PERSON] , який помер [INFO] , однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з 2011 року по день його смерті [INFO] ; визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину легкового автомобіля TOYOTA AVENSIS 1995 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , право власності на який підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 28 грудня 2021 року, реєстраційний номер [NUMBER] , а також на 1/2 частину автомобільного причепа ПГМФ, реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 22 липня 2022 року, які були зареєстровані на ім`я [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 15 лютого 2024 року №272, видане державним нотаріусом Карастан О.І. Великоолександрівської державної нотаріальної контори Херсонської області; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 листопада 2023 року №839, видане державним нотаріусом Карастан О.І. Великоолександрівської державної нотаріальної контори Херсонської області. Ухвалою суду від 06 травня 2025 року суд витребував з Великоолександрівської державної нотаріальної контори спадкову справу №212/2023, номер справи у спадковому реєстрі 71004634, яка відкрилась після смерті [PERSON] , копія якої була надана суду 29 травня 2025 року. Ухвалою суду від 03 липня 2025 року суд задовольнив заяву про зміну предмету позову, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. На судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав та пояснив, що позивач [PERSON] проживала разом із [PERSON] з 2011 року по день його смерті [INFO] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство, мала спільний побут і спільний бюджет, за рахунок якого було придбано спірне майно - автомобіль TOYOTA AVENSIS 1995 року випуску та автомобільний причеп ПГМФ АА7222ХF. Після смерті [PERSON] зазначене майно неправомірно включене до складу спадщини, на підставі чого відповідачам були видані свідоцтва про право на спадщину. У зв`язку з цим позивач просить суд встановити юридичний факт спільного проживання, визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного майна та визнати недійсними видані свідоцтва про право на спадщину. На судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд позов задовольнити, зазначивши, що проживала разом із [PERSON] однією сім`єю без шлюбу з 2011 року до дня його смерті [INFO] , спільно вела господарство, мала спільний бюджет і разом із ним придбала спірне майно автомобіль TOYOTA AVENSIS 1995 року випуску та автомобільний причеп ПГМФ АА7222ХF, тому вважає, що має право власності на 1/2 частину цього майна. На судовому засіданні відповідачка [PERSON] проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні, зазначивши, що позивач [PERSON] не довела факту проживання однією сім`єю з померлим [PERSON] , не підтвердила спільного побуту чи придбання спірного майна за спільні кошти. На її думку, автомобіль TOYOTA AVENSIS та причеп ПГМФ належали виключно [PERSON] , після смерті якого були правомірно включені до складу спадщини, на підставі чого вона та її бабуся [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за законом. На судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Поважних причин своєї неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не надсилала. Суд, враховуючи положення статті 223 ЦПК України, визнав можливим розглянути справу за відсутності відповідачки [PERSON] за наявними у справі матеріалами. Заслухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши письмові докази, перевіривши обставини наведені сторонами, суд дійшов таких висновків. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 28 грудня 2021 року та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 22 липня 2022 року, [PERSON] , який помер [INFO] , на момент смерті належали на праві приватної власності легковий автомобіль TOYOTA AVENSIS 1995 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , та автомобільний причеп ПГМФ, реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 03 серпня 2022 року Металургійним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у селі Довгове Бериславського району Херсонської області, про що складено актовий запис про смерть №1900. На підставі заяв від 27 липня 2023 року, поданих [PERSON] та [PERSON] , Великоолександрівською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу №212/2023, про що 27 липня 2023 року до Спадкового реєстру внесено відповідний запис № 71004634. Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №73367883 від 27 липня 2023 року, спадкова справа заведена після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в с. Новодмитрівка Бериславського району Херсонської області. Вказані родинні відносини підтверджуються: свідоцтвом про народження [PERSON] , виданим Новодмитрівським сільським відділом РАЦС Великоолександрівського району Херсонської області 28 листопада 1977 року, актовий запис № 32, з якого вбачається, що батьками є [PERSON] та [PERSON] ; свідоцтвом про народження [PERSON] , виданим 06 серпня 2022 року Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 5, з якого вбачається, що її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 листопада 2023 року, виданого державним нотаріусом Великоолександрівської державної нотаріальної контори Херсонської області Карастан О.І., після смерті [PERSON] , 1977 року народження, який помер [INFO] , спадкоємцями за законом визнано його матір [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . На підставі вказаного свідоцтва спадкоємцям видано по 1/2 (одній другій) частці у праві власності на спадкове майно, до складу якого входить: автомобіль марки TOYOTA, тип T25/CDT250/CDT250L, комерційний опис AVENSIS, реєстраційний номер [NUMBER] , 2004 року випуску, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER] , колір чорний, що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 28 грудня 2021 року; причеп марки ПГМФ, комерційний опис 8304-02, реєстраційний номер [NUMBER] , 2017 року випуску, ідентифікаційний номер рами [NUMBER] , колір сірий, який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 22 липня 2022 року. Свідоцтво про право на спадщину зареєстроване у спадковій справі №212/2023, номер у Спадковому реєстрі 71004634. Відповідно до довідки Великоолександрівської селищної військової адміністрації Бериславського району Херсонської області від 28 липня 2023 року №964, [PERSON] , [INFO] , у період з 2011 року по 01 серпня 2022 року проживала за адресою: [ADDRESS] разом із [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Відповідно до відмітки у паспорті, місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується штампом Новодмитрівської сільської ради від 26 вересня 2018 року. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України відкриття спадщини спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частин першої, другої статті 1261 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до частини першої статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Аналіз наведених норм свідчить, що спадкоємці першої черги (діти, батьки та той із подружжя, хто пережив спадкодавця) мають право прийняти спадщину або відмовитися від неї. Якщо спадкоємець не проживав постійно зі спадкодавцем, він повинен у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини особисто подати заяву про її прийняття нотаріусу за місцем відкриття спадщини або, у сільській місцевості, уповноваженій посадовій особі місцевого самоврядування. Подання такої заяви у встановлений строк підтверджує волю спадкоємця на прийняття спадщини. Після цього спадкоємець набуває право на отримання свідоцтва про право на спадщину, яке видається кожному спадкоємцю з визначенням його частки. Відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця самого права на спадщину. Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадщина відкрилася за місцем його останнього проживання. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці першої черги за законом відповідно до статті 1261 ЦК України, у встановленому законом порядку подали заяви про прийняття спадщини у шестимісячний строк з дня її відкриття. На підставі поданих заяв державним нотаріусом Великоолександрівської державної нотаріальної контори Херсонської області Карастан О.І. була відкрита спадкова справа та 15 лютого 2024 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 272, згідно з яким за спадкоємцями визнано право власності на спадкове майно, що належало померлому [PERSON] , а саме: легковий автомобіль TOYOTA AVENSIS, 1995 року випуску, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який підтверджувалося свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданим 28 липня 2021 року; автомобільний причіп ІГМФ, реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який підтверджувалося свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданим 22 липня 2022 року. Таким чином, відповідачі у встановленому законом порядку прийняли спадщину після смерті спадкодавця та оформили свої спадкові права шляхом отримання зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом. В свою чергу позивач заперечує право відповідачів на половину вказаного майна в порядку спадкування, оскільки зазначає, що частина цього майна належала їй особисто як такій, що набула право власності на нього у порядку спільної сумісної власності, набутого під час спільного проживання однією сім`єю із померлим [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з 2011 року по день його смерті - [INFO] . З цього приводу суд зазначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України). Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти спільного проживання однією сім`єю; ведення спільного побуту; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц). Аналогічні правові висновки містяться у постанові ВС від 12.10.2023 р. у справі №308/1213/19; від 04.12.2023 р. у справі № 543/563/22 та постанові ВС від 17.01.2024 р.у справі № 759/14906/18. Тобто, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю, про що йдеться у правових висновках, зазначених у вищевказаних постановах Верховного Суду. Отже, факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення. Щоб визначити джерело придбання майна осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі №490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19 та інших, зокрема і в постанові від 17 січня 2024 року у справі №759/14906/18. На підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2011 року по день смерті [PERSON] [INFO] , позивачка надала суду довідку № 964 від 28 липня 2023 року, видану Великоолександрівською селищною військовою адміністрацією Бериславського району Херсонської області, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , проживала за адресою: [ADDRESS] , разом із [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Суд оцінює наведений документ критично, оскільки він за своєю правовою природою не є первинним доказом. Така довідка є похідним документом, що видається посадовою особою на підставі інших первинних облікових або реєстрових документів (наприклад, даних про реєстрацію місця проживання, заяв громадян тощо), однак сама по собі не виникає внаслідок безпосереднього фіксування первинних юридичних фактів чи процесів, а тому не має самостійної доказової сили щодо встановлення факту спільного проживання як однієї сім`ї. При цьому довідка не містить посилань на первинні документи, що стали підставою для її видачі (книги реєстрації мешканців, акти обстеження, заяви, довідки органів внутрішніх справ, тощо), та не розкриває джерел інформації, з яких отримані відомості про проживання позивачки разом із [PERSON] як співмешканців. У її тексті відсутні будь-які дані, що свідчили б про ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, придбання спільного майна, взаємні права й обов`язки або інші ознаки сімейних відносин, визначені статтею 74 Сімейного кодексу України. Сам по собі факт реєстрації місця проживання обох осіб за однією адресою не є належним доказом спільного проживання як сім`ї. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, зокрема, правовою позицією, викладеною у постанові від 15 травня 2023 року у справі № 200/26797/15-ц, для встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без шлюбу необхідно довести сукупність обставин, які свідчать про реальні сімейні стосунки: спільне проживання, ведення спільного побуту, наявність спільного бюджету, участь у витратах, придбанні та утриманні майна, наявність взаємних прав і обов`язків, характерних для подружжя. Натомість у даній справі жодного належного чи допустимого доказу, який би підтверджував зазначені обставини, позивачкою суду не надано. Відсутні письмові докази, що свідчать про ведення спільного господарства, спільні витрати, утримання домогосподарства або придбання спірного майна за спільні кошти. Не надано й будь-яких доказів, які б підтверджували джерело походження коштів для придбання спірного автомобіля TOYOTA AVENSIS та причепа ПГМФ, а також участь позивачки у їх придбанні чи реєстрації. Таким чином, довідка Великоолександрівської селищної військової адміністрації № 964 від 28 липня 2023 року носить інформаційний, а не доказовий характер, не підтверджує юридично значущих фактів проживання позивачки та померлого як однієї сім`ї без шлюбу, і не може бути покладена судом в основу висновку про набуття позивачкою права власності на половину спірного майна в порядку статті 74 Сімейного кодексу України. На судовому засіданні також були допитані свідки. Свідок [PERSON] повідомила, що проживає в селі Новодмитрівка. Пояснила, що є сусідкою позивачки [PERSON] , проживає напроти її будинку вже 29 років. Свідок підтвердила, що знає [PERSON] та [PERSON] , зазначила, що вони доволі давно проживали разом - понад 10 років, але точного року початку спільного проживання не пам`ятає. За її словами, вони жили постійно, безперервно, спільно вели господарство, спілкувалися, як сім`я, і це видно з повсякденного життя. Свідок уточнила, що обидва працювали: і [PERSON] , і [PERSON] , - мали спільне господарство, підтримували побут. На питання про автомобіль Toyota Avensis, свідок зазначила, що знає про існування цього транспортного засобу, який, за її відомостями, був придбаний за гроші, зароблені [PERSON] за кордоном. Машина спочатку була на єврономерах, потім переоформлена в Україні. Свідок повідомила, що іноді бувала у них вдома, але не часто, оскільки працює і має обмежений час. Підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом більше 10 років, і що син [PERSON] - проживав з ними з дитинства, ще коли ходив до школи. Свідок [PERSON] повідомив, що народився [INFO] , проживає у селі Новодмитрівка Херсонської області. Пояснив, що [PERSON] був його вітчимом, з яким він проживав разом приблизно 11 років - від 2011 року до його смерті. Свідок зазначив, що [PERSON] проживав спільно з його матір`ю, [PERSON] , вони вели спільне господарство, жили однією сім`єю, спільно займалися побутовими справами та виховували дітей. Підтвердив, що проживав із ними в одному будинку до закінчення школи, а після 2015-2016 року [PERSON] виїхала і більше не проживала там постійно. Свідок розповів, що вони разом ходили до школи, виконували домашні завдання з дочкою [PERSON] , тобто жили як одна сім`я. На запитання сторін відповів, що [PERSON] дійсно постійно проживав з його матір`ю, спільно з нею утримував господарство, і вони мали сімейні стосунки. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] , надані у судовому засіданні, не містять належних, допустимих і переконливих доказів, які б підтверджували юридично значущі обставини спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Свідок [PERSON] , характеризуючи взаємини сторін, зазначила, що вони «доволі давно проживали разом» та «вели спільне господарство», однак не навела конкретних фактів, які б беззаперечно підтверджували наявність між ними спільного бюджету, спільних витрат або усталених сімейних відносин. Свідок також пояснила, що рідко бувала у домі позивачки, оскільки працює і мала обмежений час, тому не могла бути обізнана із фінансовими чи побутовими відносинами сторін. Водночас, за її словами, автомобіль TOYOTA AVENSIS був придбаний самим [PERSON] за кошти, зароблені ним за кордоном, що узгоджується з доводами відповідача і підтверджує, що спірне майно було набуте ним особисто, а не за спільні з позивачкою кошти. Таким чином, показання свідка [PERSON] не тільки не доводять спільного фінансового внеску у придбання майна, а навпаки - підтверджують придбання його за особисті кошти померлого, що суперечить доводам позивача. Показання [PERSON] , який є рідним сином позивачки, суд оцінює з урахуванням його близьких родинних зв`язків та, відповідно, зацікавленості у результаті розгляду справи. Попри це, свідок не навів конкретних фактичних даних, які б підтверджували наявність спільного бюджету, ведення господарства чи участь матері у придбанні спірного майна. З його пояснень убачається лише, що [PERSON] проживав спільно з його матір`ю, вони займалися побутовими справами, а після 20152016 років із будинку виїхала [PERSON] дочка [PERSON] , тоді як позивачка продовжувала проживати з померлим. Разом з тим, будучи безпосереднім учасником спільного проживання, свідок не надав жодних конкретних фактів, які б свідчили про участь матері у фінансуванні придбання автомобіля, оплаті комунальних послуг, спільних витратах чи наявності спільного бюджету, хоча саме такі обставини він міг би знати особисто. Його показання носять загальний, емоційно-оціночний характер і не містять об`єктивних даних, необхідних для підтвердження факту спільного побуту у розумінні статті 74 СК України. Крім того, суд бере до уваги, що більшість запитань представника позивача під час допиту свідків мали навідний характер, тобто містили у своїй формі готову відповідь або припущення, які могли вплинути на зміст відповідей свідків. Така обставина додатково знижує достовірність отриманих свідчень та вимагає їх критичної оцінки з огляду на вимоги частини першої статті 89 ЦПК України. У сукупності наведені свідчення не підтверджують належними та допустимими доказами існування між [PERSON] та [PERSON] ознак спільного господарства, спільного бюджету чи взаємних прав і обов`язків, характерних для сім`ї. З огляду на це суд дійшов висновку, що показання свідків [PERSON] і [PERSON] не можуть бути покладені в основу встановлення юридичного факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2011 року по 01 серпня 2022 року. Оцінюючи усі обставини справи у сукупності, суд констатує, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами обставин, які свідчать про існування між нею та [PERSON] спільного господарства, спільного бюджету та інших ознак сімейних відносин, визначених статтею 74 СК України. Жодних доказів, які б підтверджували факт ведення спільного господарства, спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання майна за рахунок спільних коштів або спільного володіння ним, позивачкою суду не надано. Не подано жодних фінансових чи письмових документів, які б свідчили про походження коштів, за рахунок яких було придбано спірні транспортні засоби, а також про участь позивачки у їх оплаті чи реєстрації. Натомість наявні у матеріалах справи свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів серій [NUMBER] від 28 грудня 2021 року та [NUMBER] від 22 липня 2022 року підтверджують, що автомобіль TOYOTA AVENSIS та причіп ПГМФ належали виключно [PERSON] на праві приватної власності. Сам по собі факт проживання позивачки у одному будинку з померлим не може свідчити про наявність між ними фактичних шлюбних відносин без доведення ознак спільного побуту, господарства, бюджету та взаємної матеріальної підтримки. Допитані свідки не повідомили переконливих і конкретних обставин щодо спільного фінансування чи придбання спірного майна, а надані ними пояснення носять загальний та оціночний характер, не підтверджений жодними документами. Отже, встановити юридичний факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без шлюбу з 2011 року по 01 серпня 2022 року підстав немає, оскільки подані докази не підтверджують наявності сукупності юридичних фактів, передбачених статтею 74 СК України. Враховуючи, що вимоги про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля TOYOTA AVENSIS та автомобільного причепа ПГМФ, а також вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом №272 від 15 лютого 2024 року та №839 від 17 листопада 2023 року є похідними від невстановленого судом юридичного факту проживання позивачки та померлого однією сім`єю без реєстрації шлюбу, - у задоволенні цих позовних вимог також слід відмовити як безпідставних і недоведених. Оскільки у задоволенні усіх заявлених позовних вимог відмовлено понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору слід покласти на нього, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed