Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. Позов мотивував тим, що сторони з 20 березня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 22 червня 2020 року розірваний. [INFO] у них народилася дочка [PERSON] , яка після розірвання шлюбу проживає разом із ним. Так, розпорядженням голови Новоархангельської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 11 листопада 2020 року та заочним рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 31 травня 2021 року визначене місце проживання малолітньої [PERSON] з батьком. Відповідачка не займається вихованням дочки, матеріальної допомоги не надає. Вказуючи, що дочка перебуває на його повному утриманні та вихованні, а тому він відповідно до пункту 4 частини першої статті 23\~Закону України\~«Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, просив встановити факт самостійного та одноосібного виховання та утримання ним без участі матері малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Представник відповідачки [PERSON] адвокат Загородній Є. О., подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позову відмовити. Вказував, що між сторонами склались неприязні відносини та позивач у листопаді 2020 року взяв дитину до себе на вихідні і не повернув її матері, яка після розірвання шлюбу змінила місце проживання та переїхала в іншу область. Водночас відповідачка постійно підтримувала зв`язок із дитиною: надсилала їй подарунки, спілкувалась по телефону. Зазначав, що відповідачка сплачує аліменти на дочку та має намір брати участь у її вихованні, проте позивач чинить їй у цьому перешкоди. Також вказував, що позивач звертався до суду із позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав та рішенням Турійського районного суду Волинської області від 14 травня 2025 року у справі №159/3148/24 у позові відмовлено. Під час розгляду цієї справи суд надав оцінку висновку органу опіки та піклування від 29 липня 2024 року про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, на який позивач посилається у цій справі, та вважав його недостатньо обґрунтованим, таким, що не містить відомостей, підтверджених належними та допустимим доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми обов`язками. Інші докази, на які посилається позивач, лише підтверджують факт проживання малолітньої дочки з батьком, що ніким не оспорюється, однак не свідчать про ухилення матері від участі у вихованні та утриманні дитини (а. с. 63-68). У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали із викладених у ньому підстав та просили його задовольнити. Відповідачка та її представник у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Представник третьої особи в судовому засіданні просила позов задовольнити у зв`язку з тим, що відповідачка ухилилася від виконання своїх батьківських обов`язків і позивач самостійно виховує дитину. Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Відповідно до частини першої статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Встановлено, що сторони з 20 березня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 22 червня 2020 року розірваний (а. с. 26-27). Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а. с. 11). Розпорядженням голови Новоархангельської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 11 листопада 2020 року та заочним рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 31 травня 2021 року визначене місце проживання малолітньої [PERSON] з батьком [PERSON] (а. с. 28, 29-35). Відповідно до акту обстеження умов проживання №18 від 17 лютого 2021 року, довідок, що видані Новоархангельською селищною радою Кіровоградської області, малолітня [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON] , та перебуває на його утриманні (а. с. 13, 14, 17). Згідно з судовим наказом судді Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2022 року із відповідачки на користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а. с. 23-24). Відповідно до платіжної інструкції від 18 жовтня 2024 року, квитанцій від 23 травня 2025 року, 24 червня 2025 року відповідачка частково сплатила заборгованість по аліментах на дитину у розмірі 31\~400 гривень, 5\~000 гривень, 5\~000 гривень відповідно (а. с. 68, 72). У довідці навчального закладу за місцем навчання дитини від 08 травня 2024 року зазначено, що мати дитини [PERSON] проживає окремо, до школи не приходить, навчанням дитини не цікавиться (а. с. 22). Згідно з довідкою медичного закладу за місцем проживання дитини [PERSON] її супровід до педіатра здійснює батько [PERSON] (а. с. 18). Відповідно до висновку від 29 липня 2024 року № 02-32/475 орган опіки та піклування Новоархангельської селищної ради вважав за доцільне позбавити батьківських прав відповідачку щодо дитини [PERSON] , [INFO] . Підставою для винесення цього висновку є той факт, що відповідачка після розірвання шлюбу між сторонами змінила місце проживання, залишила дочку із батьком та з тих пір не спілкується з нею, не бере участі у її вихованні (а. с. 19-21). Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 14 травня 2025 року у справі №159/3148/24, що залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2025 року і набрало законної сили, відмовлено у позові [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав (а. с. 36-40, 106-108). У судовому засіданні представники сторін зазначали, що Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження у справі №159/3148/24 за касаційною скаргою [PERSON] , що підтверджується ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2025 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень. У вказаних судових рішеннях зазначено, що відповідачка не втратила інтерес до участі у вихованні дочки, має намір на відновлення стосунків із нею, а також про те, що позивач не довів умисного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків. Під час розгляду цієї справи в судовому засіданні [PERSON] також наголошувала на тому, що бажає відновити спілкування із дочкою та проживати з нею, сплачує аліменти на дитину, проте позивач їй чинить перешкоди, в зв`язку з чим вона звернулася до Новоархангельського районного суду із позовом про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною, що підтверджується ухвалою судді Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2025 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Статтею 51\~Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною шостою статті 12\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до вимог статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України\~(стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121\~СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141\~СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої\~статті 150 СК України\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої-четвертої статті 157\~СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.\~\~Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. В силу положень ЦК України в момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15\~СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. І припиняється виконання такого сімейного обов`язку особистого немайнового характеру лише у зв`язку з неможливістю його виконання згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною. У частині четвертій статті 15\~СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Тому, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Відповідно до статті 141\~та частини першої статті 157 СК України\~розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, а питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім визначених цією статтею випадків. Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до статті 158\~СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. І лише у випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Частиною першою статті 152 СК України\~встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155\~СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.\~\~Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Отже, оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15\~СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то обставина щодо одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлена судом як одна з таких, що складають предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Доведення позивачем обставин цього позову щодо одноосібного виховання ним дитини пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, а також стосується зміни обсягу сімейних прав та невиконання нею батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22. Пункт 74 цієї постанови визначає, що «фактично всі сімейні права та обов`язки врегульовані нормами СК України і можуть бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та на думку суду не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно їх виконує». Позивач [PERSON] як у позовній заяві, так і в судовому засіданні вказував, що ухвалення позитивного рішення у цій справі необхідне йому для надання територіальному центру комплектування та соціальної підтримки при вирішенні питання щодо надання йому відстрочки від призову на військову службу. Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 16\~травня 2024\~року №\~560 (далі Порядок № 560), встановлені правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначено засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів. За правилами пункту 4 частини першої статті 23\~Закону України\~«Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~(пункт 56 Порядку №560) За наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5), особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Відповідно до частини першої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом із батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не свідчать про відсутність визначеного законом обов`язку матері дитини щодо участі в її вихованні та утриманні чи умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачкою. Більше того, такі обставини спростовані рішенням Турійського районного суду Волинської області від 14 травня 2025 року у справі №159/3148/24, що залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2025 року, яким відмовлено у позові [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, де зазначено про те, що позивач не довів умисного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків (а. с. 36-40, 106-108). Посилання позивача на той факт, що [PERSON] проживає окремо, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний факт не звільняє відповідачку, як матір, від обов`язку виховання та утримання її дочки, а тому такі доводи не можуть бути підставою для задоволення цього позову. Утримання та виховання дітей батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач. За таких обставин справи та відповідно до вищенаведених норм матеріального і міжнародного права, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, а також враховуючи те, що\~ позивач не довів ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дочки, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову. Відповідно до статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються \~у разі\~часткового задоволення\~позову -\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження\~ № 12-171гс19). Представник відповідачки [PERSON] адвокат Загородній Є. О., у відзиві на позовну заяву просив стягнути з позивача [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження таких витрат надав ордер на надання правничої допомоги від 11 липня 2025 року, свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю від 25 березня 2024 року та платіжну інструкцію від 14 липня 2025 року на суму 8\~000 гривень (а. с. 69, 70). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16\~листопада 2022\~року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, то з позивача [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 8\~000 гривень витрат на професійну правничу допомогу. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Позивач та його представник відповідно до положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не заявляли, співмірності цих витрат наданим відповідачці адвокатом послугам не спростовували. На підставі викладеного, статей 15, 141, 155, 157 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved