Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Харцизької міської ради про визнання права власності. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.1997, посвідченого державним нотаріусом першої Харцизької державної нотаріальної контори Донецької області Нагорняк Т.А. та зареєстрованому у реєстрі за № 1-847, вона є власником квартири [ADDRESS] . 09.04.1997, відповідно до діючого на той час законодавства України, Харцизьким БТІ на звороті договору купівлі-продажі від 08.04.1997 було вчинено реєстраційний напис, який підтверджує факт реєстрації права власності позивача на дану квартиру. У зв`язку з військовим вторгненням російської федерації на суверенну територію України, позивач була вимушена переїхати до м. Васильків, Київської обл. Через активні бойові дії на території Донецької області багатоквартирний житловий будинок, у якому знаходиться належна [PERSON] квартира, зазнав пошкоджень, у зв`язку з чим остання мала намір зафіксувати факт пошкодження власного нерухомого майна через мобільний застосунок «Дія». Утім, була обмежена у можливості це зробити. Позивач звернулась до державного реєстратора із заявою про внесення запису про своє право власності на квартиру [ADDRESS] до реєстру. Під час розгляду заяви державним реєстратором було здійснено консолідований пошук інформації про зареєстроване за [PERSON] право власності в Державному реєстрі речових прав та реєстрах до 2013 року. В результаті такого пошуку встановлено, що інформація про реєстрацію права власності на вказану квартиру у Державному реєстрі відсутня. Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій №77982465 від 24.03.2025 державним реєстратором прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області Кантерук О.А. позивачу [PERSON] було відмовлено у проведенні реєстраційних дій щодо квартири [ADDRESS] , оскільки згідно відповіді Донецької ОВА вбачається, що інформація про місце знаходження архівних документів КП БТІ відсутня. У зв`язку з чим, документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01.01.2013 отримати не вдасться можливим. Таким чином, станом на зараз, виникла та існує ситуація за якої позивач має право власності на квартиру, однак не має змоги належним чином та повноцінно здійснювати правомочності власника через відсутність можливості підтвердити реєстрацію такого права органом БТІ. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просила суд визнати за нею, [PERSON] , право власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 26.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження. По справі призначено підготовче засідання. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 29.07.2025 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду. 14.10.2025 справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. У судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 08.04.1997 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Даний договір був посвідчений державним нотаріусом першої Харцизької державної нотаріальної контори Донецької області Нагорняк Т.А. та зареєстрований у реєстрі за № 1-847. 09.04.1997 Харцизьким БТІ на звороті договору купівлі-продажі від 08.04.1997 вчинено реєстровий напис, який підтверджує факт реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , в реєстровій книзі №3 за реєстровим номером №557. Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій №77982465 від 24.03.2025 державним реєстратором прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області Кантерук О.А. відмовлено у проведенні реєстраційних дій щодо квартири [ADDRESS] , оскільки згідно відповіді Донецької ОВА вбачається, що інформація про місце знаходження архівних документів КП БТІ відсутня. У зв`язку з чим, документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01.01.2013 отримати не вдасться можливим. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про власність», який був чинним на час укладення договору купівлі-продажу від 08.04.1997, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Таке правове регулювання правовідносин з права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року. Приписами чинної ст. 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Стаття 181 ЦК України визначає поняття нерухомої та рухомої речі. Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з основних засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже вирішуючи спір, що випливає з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суд, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу виходить з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, встановлює час та підстави виникнення права власності, з`ясовує чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору. Станом на 08.04.1997 процедура державної реєстрації об`єктів нерухомого майна була унормована Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних і фізичних осіб (далі Правила), затвердженими Наказом Державного комітету з житлово-комунального господарства №56 від 13.12.1995 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 за №31/1056. Згідно п. 1.4 даних Правил, державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів, за рахунок коштів власників нерухомого майна. Відповідно до п. 1.5 Правил, до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться: а) жилі будинки (домоволодіння) розташовані на земельній ділянці, під окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку; б) нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; в) вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); г) квартири багатоквартирних будинків. Належні до вказаних об`єктів допоміжні будівлі та споруди реєструються у складі цих об`єктів. Пунктом 2.2 Правил передбачено, що реєстрація проводиться в такому порядку: а) заявник подає до бюро технічної інвентаризації два примірники правовстановлюючого документу (оригінал та копію); б) відповідальний працівник бюро технічної інвентаризації вивчає законність та повноту документів і на підставі їх робить відповідний запис в реєстрову книгу; в) адреса об`єкта, що реєструється, записується в повуличний алфавітний журнал; г) прізвище, ім`я та по батькові власників об`єктів нерухомого майна, що належить фізичним особам, вносяться в алфавітний журнал або картотеку; д) при реєстрації об`єктів нерухомого майна за юридичними особами, їм видається реєстраційне посвідчення; е) на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційних напис. Якщо на правовстановлюючому документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа; ж) на копії правовстановлюючого документа робиться відмітка про реєстрацію з посиланням на реєстровий номер та дату реєстрації; з) до інвентаризаційної справи додається копія правовстановлюючого документа, довідка про належність об`єкта нерухомого майна, в якій записується: прізвище або найменування власника, назва і зміст правовстановлюючого документа, число і місяць реєстрації з підписом особи, яка відповідає за реєстрацію. Як встановлено\~судом у\~даній справі,\~ [PERSON] \~набувши право\~власності на\~квартиру \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] ,\~зареєструвала своє\~право власності\~у КП\~БТІ м.\~Харцизьк у\~порядку,\~передбаченому на\~момент виникнення\~цього права\~(08.04.1997),\~про що\~свідчить реєстровий\~напис на\~правовстановлюючому документі. Утім, через окупацію території Донецької області інформація про місце знаходження архівних документів КП БТІ відсутня, у зв`язку з чим державним реєстратором було відмовлено у проведенні реєстрації права власності відповідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, та Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правову позицію щодо застосування статті 392 ЦК України і звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18. У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Так, застосування такого способу захисту прав, як звернення з позовом про визнання права на речові права, можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Наведений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 344/16879/15-ц В даній справі судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , але не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з відсутністю відомостей про її право власності у державному реєстрі речових на нерухоме майно та об`єктивною неможливістю внести вказані відомості до реєстру з зазначених вище причин. При цьому суд зазначає, що у [PERSON] відсутній інший, окрім звернення до суду, шлях для відновлення свого порушеного права власності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає можливим віднести судові витрати на рахунок позивача.

Outcome: approved