Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

У квітні 2025 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «МОБАЙЛ ЕНЕРДЖИ», про стягнення заборгованості по заробітній платі, згідно з якою позивач просить суд: стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «МОБАЙЛ ЕНЕРДЖИ» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати у розмірі 126 482,20 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Мобайл енерджи». Відповідно до виписки від 18.03.2025, що надана УПФ Українав м. Києві за період з вересня 2024 по січень 2025 ТОВ «МАБАЙЛ ЕНЕРДЖИ» їй нараховувалася заробітна плата: вересень 2024 року 28037,33 грн., грудень 2024 року - 25974,02 грн., січень 2025 року - 25974,02 грн. Станом на 25.03.2025 відповідачем не виплачено [PERSON] . У позовні заяві зазначено, що 25..03.2025 представником позивача було направлено на адресу ТОВ «Мобайл енерджи» претензію у формі цінного листа з описом вкладення щодо виплати нарахованої але не виплаченої заробітної плати. Вказаний лист повернувся до відправника за закінченням терміну зберігання, у зв`язку з чим позивачка змушена звернутися до суду. У зв`язку із викладеним та посилаючись на ст.ст. 115-117 КЗпП України, просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.04.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, окрім того, представник позивача не заперечував щодо зачного розгляджу справи Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявку суду не повідомлено. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивачем щодо заочного розгляду справи заперечень не вказано, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до довідки форми ОК-5, виданої Пенсійним фондом України, щодо застрахованої особи [PERSON] від 24.04.2025, ТОВ «Мобайл енерджи» (ЄДРПОУ 44618924) у вересні 2024 року позивачці нараховано 24844,72 грн., у жовтні 2024 року - 21652,11 грн., у листопаді 2024 року - 28037,33 грн., у грудні 2024 року - 25974,02 грн., у січні 2025 року - 25974,02 грн., а всього - 126 482,20 грн. (а. с. 8). 25.03.2025 представник позивачки - адвокат Бондар А.В. направив відповідачу ТОВ «МОБАЙЛ ЕНЕРДЖИ» претензію з вимогою виплатити їй заборгованість по заробітній платі та відпускні (а. с. 10-12). Зазначено претензію ТОВ «Мобайл енержди» не отримало та 10.04.2025 її було погнуто відправнику (закінчення встановленого терміну зберігання), що підтверджується роздруківкою щодо відстеження поштового відправлення АТ «Укрпошта» за № 0316200026516 (а. с. 13). Позивачкою вказано, що станом на час звернення позивачки до суду з указаним позовом, а також розгляду справи в суді відповідач не провів повного розрахунку з позивачкою. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Право людини на заробітну плату гарантовано Конституцією України, нормами Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці». За змістом ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд стягує на користь працівника суму боргу, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно із ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці, зокрема, загальної суми заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розмір і підстави відрахувань із заробітної плати, а також суму заробітної плати , що належить до виплати. Іншим чином законодавством не передбачено. Відповідно до ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Обов`язок здійснювати нарахування та виплати заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо покладено на роботодавця, а не на працівника. Законодавець покладає обов`язок доказування саме на роботодавця оскільки працівник у категорії трудових спорів має значно слабше становище, оскільки не має доступу до справжніх бухгалтерських документів. За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. Частиною 2 статті 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Зі змісту зазначених норм випливає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника. Крім того, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 березня 2020 року у справі № 569/6583/16-ц зазначив, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову. За твердження позивачки, що не спростовано відповідачем, з нею не проведено повного розрахунку з виплати нарахованої заробітної плати за листопад-грудень 2024 року та січень 2025 року в загальному розмірі 126 482,20 грн. Що також підтверджується довідкою форми ОК-5, виданою Пенсійним фондом України, за вищевказаний період [PERSON] було нараховано заробітну плату в розмірі 126 482,20 грн. Отже, з урахуванням наданих [PERSON] доказів станом на час розгляду справи в суді відповідач не виплатив позивачці заборгованість із заробітної плати в загальному розмірі 126 482,20 грн., і такий розмір заборгованості відповідачем не спростований. Оскільки станом на час розгляду справи в суді відповідач не провів з нею повного розрахунку та не виплатив у повному обсязі заборгованість із заробітної плати, то наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості зі сплати заробітної плати у вищевказаному розмірі. Оскільки відповідно до Закону «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, то на підставі ст. 141, 142 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 1211,20 грн. за позовну вимогу про стягнення заборгованості із заробітної плати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підстав викладеного та

Outcome: approved