Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

30.05.2025 року позивач [PERSON] через свого представника- адвоката Фігель Людмилу Іванівну звернулась в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просила стягнути з нього на свою користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягувати з 21.07.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначила, що позивач та відповідач є батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після припинення спільного проживання сторін у жовтні 2022 року дитина певний час проживала разом із відповідачем. Судовим наказом Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29.11.2022 року у справі №488/1946/22 з позивача було стягнуто аліменти на користь відповідача. 19 червня 2024 року у справі №488/79/23 рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва місце проживання дитини було визначено разом із матір`ю. Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 04 квітня 2025 року у справі №488/3556/24 припинено стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , починаючи з 20 липня 2024 року. Зазначила, що з 20 липня 2024 року відповідач не бере участі у вихованні та утриманні дитини, посилаючись на вказані обставини, позивач була змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 05.06.2025 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. В судове засідання сторони не з`явились, були повідомлені про час та місце розгляду справи у порядку встановленому ст. ст. 128, 130 ЦПК України. Представник позивача адвокат Фігель Л.І. подала до суду через систему «Електронний суд» заяву, в якій просила розглядати справу за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд розглянути справу на підставі наявних у матеріалах доказів. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно. У поштових повідомленнях про виклик у судові засідання на 17.07.25, 09.09.25 та 14.10.25 листоношою проставлена відмітка про відсутність відповідача за місцем проживання. Відповідно до положень пункту 4 частини 7 статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, враховуючи, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів для належного повідомлення Відповідача про розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги заяву представника позивача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський суд з прав людини у рішенні «М.С. проти України» повторює, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судовим розглядом\~встановлено,\~що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14.06.2018 року, актовий запис №200. Дитина зареєстрована за місцем проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] . До осені 2022 року сторони проживали однією сім`єю у квартирі матері відповідача за вказаною адресою, спільно виховували сина. У жовтні 2022 року між сторонами виник побутовий конфлікт, після якого спільне проживання сторін було припинено з ініціативи відповідача. За домовленістю сторін дитина тимчасово залишилася проживати з відповідачем та його матір`ю до того часу, поки позивач не налагодить побутові умови для проживання малолітнього сина. У листопаді 2022 року відповідач звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з позивача на утримання дитини. Судовим наказом від 29 листопада 2022 року у справі №488/1946/22 було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.11.2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2024 року у справі №488/79/23 визначено місце проживання малолітнього [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] . Рішення набрало законної сили 20 липня 2024 року. У подальшому, рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2025 року у справі №488/3556/24 було припинено стягнення аліментів з позивача на користь відповідача, починаючи з 20 липня 2024 року. Дитина проживає та знаходиться на повному утриманні позивача. Відповідач участі у вихованні та утриманні дитини не приймає. Згідно з ст. ст. 180, 182 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Оцінюючи надані докази та враховуючи, що батьки несуть обов`язок щодо утримання дітей рівноцінно, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21.07.2024 року і до досягнення дитиною повноліття, підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1-3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Відповідно до постанови Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19), витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. За приписами ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати позивача на правничу допомогу складають 7200,00 грн. і підтверджуються наступними доказами: Договором № ПД-108 про надання правової допомоги від 07.05.2025 року; Детальним описом робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Фігель Л.І № 1 від 28.05.2025 року; квитанцією до прибуткового касового ордеру № 41 від 28.05.2025 року; свідоцтвом серія МК №001075 про право на заняття адвокатською діяльністю від 07.03.2017 року. Заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката співмірний із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для позивача, а тому підлягає задоволенню. Підстав для зменшення розміру заявлених представником позивача витрат на правничу допомогу суд не вбачає. Аналізуючи надані суду докази, положення чинного законодавства та принцип рівності прав і обов`язків батьків, передбачений Сімейним кодексом України, згідно з яким обидва батьки зобов`язані брати участь у матеріальному забезпеченні дитини незалежно від того, з ким із них вона проживає, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню. З відповідача належить стягнути аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 21.07.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, враховуючи подані позивачем докази понесення витрат на професійну правничу допомогу та їх співмірність складності справи, суд вважає обґрунтованими вимоги щодо їх відшкодування, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 7200,00 грн витрат на правничу допомогу. Суд також зазначає, що у зв`язку з тим, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору за пред`явлення вимоги щодо стягнення аліментів, з відповідача підлягають стягненню в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211,20 грн. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено: «… у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення».

Outcome: approved