Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

26.08.2025 року до Новокодацького районного суду міста Дніпра надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовано тим, що між сторонами в електронній формі укладено кредитний договір № 02.03.2021-100001067 від 02.03.2024 року (далі - Договір), за умовами якого відповідачу надано кредит в сумі 6 000 грн. з умовою його повернення до 12.04.2024 року та сплатою процентів за ставкою «Економ» 2% на день, яка застосовується протягом первинного періоду та протягом кожних перших 14 днів з дня отримання чергового траншу включно, та за процентною ставкою «Стандарт» у розмірі 2,5% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, окрім періоду застосування процентної ставки «Економ». [PERSON] свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 12.04.2024 року, утворилась заборгованість у розмірі 11 880 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 6 000 грн., по процентам в розмірі 5 880 грн., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». На підставі викладеного просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість за Договором у розмірі 11 880 грн. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 29.08.2025 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі в порядку спрощеного провадження. 29.08.2025 року від відповідача надійшов відзив на позов, у якому заперечував проти задоволення позову. Заперечення обґрунтовано тим, що позивачем не доведено факт перерахування відповідачу грошових коштів, не дотримано вимоги до електронного договору, а також незаконного нараховано проценти, оскільки не доведено, що відповідач ознайомлений з такими умовами, при тому, що денна процентна ставка є непропорційно високою, а період її нарахування виходить за межі строку кредитування. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позові просив проводити розгляд справи за його відсутністю, проти заочного розгляду справи заперечень не надав. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за огляду на таке. У ході судового розгляду встановлено, що 02.03.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем в електронній формі укладено кредитний договір № 02.03.2024-100001067 шляхом підписання відповідачем заявки кредитного договору № 02.03.2021-100001067 (кредитної лінії) та відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 02.03.2021-100001067 (кредитної лінії). За умовами Договору відповідач отримує кредит у розмірі 6 000 грн. строком на 42 дні зі сплатою процентів за ставкою «Економ» 2% на день, яка застосовується протягом первинного періоду та протягом кожних перших 14 днів з дня отримання чергового траншу включно, та за процентною ставкою «Стандарт» у розмірі 2.5% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, окрім періоду застосування процентної ставки «Економ». Договір підписано відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, направленого на номер телефону « [NUMBER] ». 02.03.2024 року позивачем переведено відповідачу на картку, зазначену в Договорі, 6 000 грн., що підтверджується квитанцією від 02.03.2024 року. Згідно з розрахунком позивача заборгованість за Договором складає 11 880 грн., з яких: 6 000 грн. основний борг, 5 880 грн. проценти, нараховані за період з 02.03.2024 року по 12.04.2024 року, тобто в межах строку кредитування. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Особливості укладання договорів в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон). Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону). Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини 8 статті 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Судом встановлено, що Договір між сторонами укладено в електронному вигляді, з застосуванням електронного підпису сторін за допомогою направлення ОТР-пароль на номер телефону відповідача. Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року, по справі № 127/33824/19, обґрунтованим висновком є те, що без отримання смс-повідомлення для входу в особистий кабінет, без здійснення входу на веб-сайт Кредитора до особистого кабінету, без отримання смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором для підписання угоди, Кредитний договір між Позивачем та Відповідачем не був би укладений, а кредитні кошти не були би перераховані Відповідачу. Матеріали справи свідчить про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору, як того вимагають положення ст. 638 ЦК України. Суд зазначає, що відповідачем здійснені дії, які чітко свідчать про його свідомий вибір щодо укладення вказаного договору. Дії відповідача спрямовані на укладання договору шляхом заповнення заявки про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки. Без відповідних дій з боку відповідача укладення договору є неможливим. У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача, а саме: серія та номер паспорта громадянина України, номер картки фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки, на яку здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, та номер телефону, були використані позивачем для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем до суду не надано. При цьому, відповідачем не надано доказів звернення щодо вчинення відносно нього шахрайських дій та оскарження правомірності укладеного договору. У свою чергу, відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено власний номер телефону. який є номером, на який надсилався одноразовий ідентифікатор при підписанні Договору. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами було укладено кредитний договір у електронній формі та погоджені всі його істотні умови. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В силу статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідач у відзиві на позов заперечував проти нарахованих за Договором відсотків, оскільки денна процентна ставка є непропорційно високою, а період її нарахування виходить за межі строку кредитування. Як вбачається з суми заборгованості за процентами та умов кредитного договору, проценти розраховані наступним чином: за 14 днів за ставкою 2% на день, що становить 1680 грн., та за 28 днів за ставкою 2,5% на день, що становить 4 200 грн. Отже, сума заборгованості за процентами відповідає умовам Договору, розрахована в межах строку кредитування та не суперечить обмеженню денної процентної ставки, встановленої Законом України «Про споживче кредитування». З урахуванням того, що відповідач грошові кошти отримав, але їх не повернув, проценти не сплатив, розрахунок заборгованості, складений позивачем не спростував, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 11 880 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позов підлягає задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved