Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив прийняти рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітнього [PERSON] [INFO] . Обґрунтовуючи вимоги даного позову, вказує на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, від якого народився син - [PERSON] .. Спільне життя не склалось, після розірвання шлюбу та повномасштабного вторгнення росії, [PERSON] виїхала за кордон, син залишився проживати з [PERSON] . Мати дитини не цікавиться життям сина, не забезпечує його фінансово та ухиляється від виконання своїх батьківських прав, у зв`язку з чим позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав. Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження та відкриття провадження по справі від 02.12.2024 року було постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 29.05.2025 р. в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору по справі було залучено [INFO] . Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 02.07.2025 року було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання з`явився позивач, представник позивача, неповнолітній [PERSON] [INFO]. Представник позивача та позивач зазначили, що підтримують в повному обсязі позовну заяву. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи відповідач сповіщалась належним чином, через канцелярію суду надала заяву про визнання позову. Представник Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та [INFO] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщались належним чином. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач звернувся до суду із заявою про визнання позовних вимог, тому суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі. Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що з 25.11.2011 року [PERSON] та [PERSON] знаходилися у шлюбі, відповідно до Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . 11.07.2024р. рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/3107/24 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , шлюб було розірвано. Від зазначеного шлюбу [INFO] народилася дитина, [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.04.2013 року. Після припинення сторонами шлюбних відносин спільна дитина залишилась проживати разом з батьком. Після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, відповідач виїхала за кордон та життям сина не цікавилась, не телефонувала, не виявляла бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. Позивач з сином проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є учнем Одеського Ліцею №38 Одеської міської ради, відповідно до характеристики з даного закладу освіти від 09.02.2024р., дитина добре розвинена, вихований, організований, батько дитини приділяє належну увагу вихованню та навчанню сина, супроводжує дорогою до ліцею та додому. Крім того, дитина знаходиться на обліку в Комунальній Установі «Міська дитяча поліклініка № 6». Позивач слідкує за станом здоров`я сина. Матеріалами справи встановлено, що з часу припинення шлюбних відносин [PERSON] самоусунулася від виконання батьківських обов`язків відносно їх спільного сина, не піклується про життя та здоров`я дитини, не займається вихованням дитини, не навідується до дитини у школу, не спілкується з сімейним лікарем щодо стану здоров`я сина. Матеріально дитину не утримує. Згідно акту обстеження умов проживання неповнолітнього [PERSON] , складеного спеціалістами органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, умови проживання дитини добрі, створені належні умови для проживання та розвитку дитини, батько здатний виконувати батьківські обов`язки. Згідно наданої інформації від гр. [PERSON] він самостійно займається вихованням сина, піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя утримує сина фінансово., та забезпечує усім необхідним. На засідання комісії з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від мати дитини не з`явилась. В матеріалах справи міститься висновок Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 08.05.2025 року, в якому орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] [INFO] . В судовому засіданні опитаний малолітній [PERSON] пояснив, що мати поїхала за кордон в невідому йому країну, з тих пір він з нею не спілкувався та не бачив, де вона знаходиться не знає, проживає з батьком, дідусем та бабусею. До того як мати поїхала за кордон стосунки з нею були погані, мати вчиняла над ним фізичне та психологічне насилля, дозволяла собі нецензурні висловлювання на його адресу, відбувались сварки на постійній основі. Також зазначив, що з батьком в них теплі стосунки, він турбується про нього, з матір`ю спілкуватись не бажає. Судом встановлено, що мати дитини самоусунулась від виховання та утримання своєї дитини, не надає жодної матеріальної допомоги на її утримання, не цікавиться її життям та розвитком, не піклується про фізичний, духовий і моральний розвиток. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно принципів, закріплених ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно приписів ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що в судовому засіданні було судом достовірно встановлено, виходячи з наданих суду доказів. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ст.164 ч.1 п.2 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснено у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-ХII від 27 грудня 1991 року визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу №7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у судовому засіданні доведено той факт, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина, а тому вона повинна бути позбавлена батьківських прав. Встановлені під час розгляду даної справи обставини переконують суд у тому, що відповідач [PERSON] взагалі не має бажання виконувати батьківські функції щодо свого неповнолітнього сина. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні. Таким чином, зазначені обставини дають суду обґрунтовані підстави для переконання, що через тривалий час окремого проживання між відповідачем та дитиною втрачено родинні зв`язки та розуміння їх вікових психологічних особливостей. Матір дитиною не цікавиться, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, її навчанням, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до дитини, що розцінюється судом як свідоме нехтування своїми обов`язками. Крім того, така поведінка матері суперечить принципам Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 (принцип 6), в якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Вказані принципи відповідач, як матір, нехтує, оскільки ухиляється від виконання своїх обов`язків матері по вихованню неповнолітнього сина. Статтею 155 СК України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до вимог Сімейного законодавства України ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до приписів ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання, однак, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч. 4 ст. 169 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст. 124,129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, в порядку розподілу судових витрат з відповідача підлягає стягнення сума сплаченого судового збору у розмірі 1211гривень 20 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved