Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

У серпні 2025 року [PERSON] звернулася до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просить відшкодувати моральну шкоду в розмірв 10 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17.09.2024 у справі № 200/5614/24 стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (далі - ГУПФУ у Донецькій області) на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 968,96 гривень, та було видано виконавчий лист у справі № 200/5614/24, який позивачем було надіслано відповідачу для виконання. Відповідач листом від 01.04.2025 повідомив позивача про те, що пакет документів було скеровано до ГУПФУ в Донецькій області для здійснення відповідних дій. 07.04.2025 позивач звернулася до відповідача із запитом про надання інформації щодо виконання вказаного виконавчого листа, проте, у встановлений законом строк відповіді не отримала. 27.06.2025 позивач вдруге звернулася до відповідача із запитом про надання інформації щодо виконання вказаного виконавчого листа. ГУПФУ в Донецькій області листом від 02.07.2025 повідомило, що виконавчий лист був взятий на облік 09.04.2025, зазначили про відсутність коштів на зазначену мету та про наявність відповідної черги. 10.07.2025 позивач в третє звернулася до відповідача із запитом про надання інформації, в якому просила підтвердити, чи звертався відповідач у десятиденний строк з дня надходження виконавчого документу, як того вимагає пункт 49 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, із запитом до Міністерства фінансів України щодо необхідності виділення коштів на погашення заборгованості саме за її виконавчим листом у справі № 200/5614/24. Листом від 11.07.2025 відповідач повідомив, що ним надсилаються запити щодо необхідності виділення коштів на погашення заборгованості до Міністерства фінансів України кожні 10 днів. Вважає, що тримісячний строк, визначений частиною четвертою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та пункту 48 Порядку № 845, для перерахування коштів стягувачу було порушено відповідачем 09.07.2025 (виконавчий лист взятий на облік 09.04.2025). У зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення, втратами великої кількості дорогоцінного часу на написання позовної заяви, а також порушенням пункту 49 Порядку № 845, їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 10 000,00 грн. та просить стягнути з Державного бюджету України. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2025 року вказану справу направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді від 15 вересня 2025 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 25 вересня 2025 року від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 25 вересня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить у задоволенні позову відмовити. Вказує, що відповідно до пункту 48 Порядку № 845, для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів. Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» передбачає відповідну бюджетну програму для забезпечення виконання рішень суду, що має найменування КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», за якою на 2025 рік передбачено 100,00 млн. гривень. Станом на 10.04.2025 (на дату надходження виконавчого листа на виконання до Казначейства) на виконанні за КПКВК 3504040 перебувало 242 444 судових рішень на суму понад 6 655,56 млн. грн. Станом на 24.09.2025 на виконанні за КПКВК 3504040 перебувають судові рішення на загальну суму понад 7 210,25 млн. грн., які обліковуються за першою - другою чергами, а також за третьою чергою, котрі надійшли на виконання раніше ніж виконавчий лист у справі № 200/5614/24, що підтверджується витягом із АРМ Реєстр судових рішень (WEB) АС Є-Казна. Отже, Законом про Державний бюджет на 2025 рік не встановлено бюджетних призначень, достатніх для безспірного списання коштів державного бюджету за КПКВК 3504040 на виконання рішень суду. У зв`язку із цим заборгованість за виконавчим листом у справі № 200/5614/24, яка віднесена до третьої черги, може бути погашена лише після виконання судових рішень, які обліковуються за першою-другою чергами та/або надійшли на виконання раніше за виконавчий лист у справі № 200/5614/24. Оскільки встановлений Верховною Радою України обсяг коштів не дозволяє Казначейству здійснити погашення заборгованості за рахунок КПКВК 3504040 за всіма рішеннями судів, гарантованими державою, то кошти на виконання виконавчого листа у справі № 200/5614/24 наразі не перераховані стягувачеві з незалежних від Казначейства причин/обставин. Крім того, зазначає, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб, то наявність судового рішення про встановлення протиправних або незаконних дій Казначейства є обов`язковою у справі про відшкодування шкоди. 29 вересня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій остання просить не брати до уваги правовий висновок, на який посилається Держава Україна в особі Державної казначейської служби України у відзиві, а взяти до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 21.02.2023 у справі № 500/5748/21, як релевантний до цієї справи. Ухвалою суду від 20 жовтня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін - відмовлено. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17.09.2024 у справі № 200/5614/24 стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області судовий збір в розмірі 968,96 грн. На виконання вказаного рішення суду, 24 січня 2025 року Донецьким окружним адміністративним судом видановиконавчий лист у справі № 200/5614/24, який [PERSON] було надіслано до Державної казначейської служби України та зареєстровано 28.03.2025 за вих. № М-11-1078. Державна казначейська служба України листом від 01.04.2025 № 5-08-11/7166 подані [PERSON] документи надіслала за місцезнаходженням боржника - Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області (далі - Головне управління Казначейства), які зареєстровані 09.04.2025 за вх. № 08-3545. Так, ГУПФУ у Донецькій області не має відкритих рахунків в органах Казначейства, на яких можуть обліковуватись кошти безпосередньо цього державного органу та з яких можливо здійснити безспірне списання, Головне управління Казначейства листом від 11.04.2025 № 04-16-06/1604 звернулось до боржника із запитом вимоги щодо необхідності вжиття заходів щодо виконання вищевказаного виконавчого листа. На адресу Головного управління Казначейства надійшов лист-відповідь ГУПФУ у Донецькій області від 01.05.2025 № 0500-0805-8/42916, з якого вбачається, що боржник просить реалізовувати виконання виконавчого документа у відповідності до вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідно до ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завданафізичнійабоюридичній особінезаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим абооргану місцевого самоврядуванняпри здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року по справі № 916/1423/17 зроблено висновок, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України суд має встановити, по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Відповідно до практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 (далі по тексту постанова) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктами 4, 5 постанови роз`яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яку неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої його бездіяльністю. Підставою позовних вимог про стягнення такої моральної шкоди позивач зазначає те, що відповідачем допущено тривале невиконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17.09.2024 по справі № 200/5614/24 щодо стягнення коштів за сплачений судовий збір з державного органу. Однак доказів бездіяльності Державної казначейської служби України з виконання рішення суду про стягнення коштів матеріали справи не містять. Рішеннями судів в інших справах її бездіяльність також не встановлена. У постановах Касаційного адміністративного суду від 14.06.2018 у справі № 804/3242/17, від 25.07.2018 у справі № 466/3828/17, від 15.05.2019 у справі № 688/4324/17, від 13.08.2020 у справі № 818/1653/17 зроблено висновок про те, що при виконанні рішень суду, за якими боржником є держава, Казначейство обмежено відповідними бюджетними призначеннями державного органу та коштами, передбаченими програмою для забезпечення виконання рішень суду. Якщо таких коштів недостатнього, Казначейство зобов`язано звернутися до Міністерства фінансів України з пропозиціями щодо внесення змін до закону про Державний бюджет України; при цьому Казначейство відкладає безспірне списання коштів і поновлює його після того, як такі зміни будуть внесені. Отже, перед тим як констатувати факт протиправної бездіяльності Казначейства у правовідносинах, які виникають у зв`язку з виконанням судових рішень, за якими боржником є державний орган, потрібно з`ясувати, чи вжило Казначейство в межах своїх повноважень усі залежні від нього дії (ухвалило рішення), спрямовані на те, щоб сплатити кошти за судовим рішенням, а також чи були для цього об`єктивні підстави та можливості. Під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) в неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставізаконута/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного/несвоєчасного виконання обов`язкових дій/ухвалення рішень або невиконання їх узагалі. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно дозакону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Як свідчать письмові докази по справі Казначейство неодноразово зверталося до Міністерства фінансів України, як головного розпорядника бюджетних коштів за КВК 350, щодо збільшення бюджетних призначень за бюджетними програмами Казначейства за КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантована державою», однак питання позитивно вирішено не було з причин недостатності фінансування із Державного бюджету України. Міністерство фінансів повідомляло, що питання збільшення бюджетних призначень Державній казначейській службі України для виконання судових рішень може бути розглянуто у разі внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України». Слід зазначити, що Державна казначейська служба України є виконавцем судових рішень та має можливість списати кошти Державного бюджету винятково у розмірі, передбаченому Верховною Радою України. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності відповідача, яким, як правило, є відповідне судове рішення, що набрало законної сили. Відтак, позовні вимоги [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed