Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Окланд-Сервіс» про стягнення коштів, в обґрунтування якого зазначає, що 12.06.2018 року між нею та ТОВ «Оклад-Сервіс» було укладено Договір продажу майнових прав № Г.П.2-б.2-п.3-164, відповідно до якого продавець (ТОВ «Окланд-Сервіс») був зобов`язаний збудувати та передати актом приймання-передачі покупцеві ( [PERSON] ) об`єкт нерухомого майна - квартиру , площею 34 кв.м, розташовану на 2 поверсі у 3 секції за адресою : [ADDRESS] . На виконання умов Договору [PERSON] сплатила вартість майнових прав в сумі 383 560 грн. Плановий термін прийняття в експлуатацію даного об`єкту було встановлено IV квартал 2019 року. Станом на день звернення до суду об`єкт будівництва не було прийнято в експлуатацію. 04.06.2025 року позивачка звернулась до відповідача з вимогою про розірвання договору та повернення коштів, але їй було відмовлено. На підставі наведеного просила стягнути з відповідача 383 560 грн., які нею були сплачені на виконання умов Договору, 11506,80 грн. - суму пені, що підлягають сплаті на її користь на підставі ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» та 250 000 грн. - суму витрат позивачки на оренд житла в період з ІІ кварталу 2020 року по 04.06.2025 року - дату направлення заяви-вимоги. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2025 року справу передано н розгляд судді Матвєєвій Ю.О. Ухвалою судді від 06.08.2025 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18.08.2025 року через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він позовні вимоги не визнає, оскільки повернення коштів регулюється п. 6.1. Договору. Пред`явлення позову свідчить про відмову [PERSON] в оформленні розірвання Договору, а тому відсутні порушення будь-яких прав та інтересів позивачки. Просив відмовити в задоволенні позову. 23.08.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій заперечує проти доводів, викладених у відзиві, оскільки позивачкою виконані усі договірні зобов`язання а перерахувала грошові кошти на відміну від відповідача, а тому підстави для утримання продавцем неустойки в порядку п. 6.1 Договору відсутні. Наполягав на задоволення позову. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з міркувань, викладених у відзиві. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено та підтверджується матеріалам справи, що 12.06.2018 року між [PERSON] та ТОВ «Оклад-Сервіс» було укладено Договір продажу майнових прав № Г.П.2-б.2-п.3-164, відповідно до якого продавець (ТОВ «Окланд-Сервіс») був зобов`язаний збудувати та передати актом приймання-передачі покупцеві ( [PERSON] ) об`єкт нерухомого майна - квартиру , площею 34 кв.м, розташовану на 2 поверсі у 3 секції за адресою : [ADDRESS] . За пунктом 4.1. Договору вартість майнових прав на об`єкт нерухомості складає 383 560 грн. На виконання умов Договору [PERSON] сплатила вартість майнових прав в сумі 383 560 грн., що підтверджується довідкою від 22.06.2020 року до договору купівлі-продажу майнових прав № Г.П.2-б.2-п.3-164 від 12.06.2018 року. 04.06.2025 року [PERSON] звернулась із заявою-вимогою про розірвання вищевказаного договору внаслідок невиконання Продавцем умов договору та просила повернути їй суму коштів, сплачених на виконання умов Договору в сумі 383 560 грн., пеню в сумі 11506, 80 грн., та витрати на оренду квартири в сумі 250000 грн. 28.07.2025 року ТОВ «Окланд-Сервіс» направило відповідь [PERSON] про відмову в задоволенні її вимоги із зазначенням того, що строки будівництва та прийняття в експлуатацію об`єкта капітального будівництва були порушені внаслідок карантину, а потім воєнних дій, крім того розірвання Договору здійснюється шляхом укладення сторонами додаткової угоди. Частиною 2 статті 1214 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Суд зауважує, що загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. В даному випадку, правовою підставою набуття ТОВ «ОКЛАНД-СЕРВІС» коштів в розмірі 383 560 грн. став Договір купівлі-продажу майнових прав № Г.П.2-б.2-п.3-164 від 12.06.2018 року, який відповідачем не було виконано, а тому правові підстави для утримання таких коштів відпали, а тому вказані кошти підлягають поверненню відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, як безпідставно одержані відповідачем. При цьому суд не вважає слушними посилання відповідача на п. 6.1. Договору, відповідно до якого у разі дострокового припинення (розірвання) цього Договору з ініціативи Покупця або за рішенням Продавця у зв`язку із невиконанням Покупцем взятих на себе зобов`язань, Продавець протягом року повертає Покупцю грошові кошти, що фактично були одержані від Покупця за оплату майнових прав на об`єкт нерухомості з вирахуванням на свою користь неустойки в розмірі десяти відсотків від суми повернення. В такому випадку цей Договір припиняється та втрачає свою чинність. В даній справі позивачем виконано умови договору та внесено повну суму вартості майнових прав, а вимогу про припинення або розірвання Договору позивачем не висувалось. Щодо вимоги про стягнення пені, необхідно зазначити наступне. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Тлумачення ст.629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментальних принципів цивільного права - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають не лише суб`єктивні права, а й обов`язки, які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч.1 ст.549 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст.551 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій ст.213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш у правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту; подальшої поведінки сторін; тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору. У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення (ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів»). Верховний Суд у постанові від 15 червня 2022 року у справі №711/1032/21 зробив правовий висновок, що тлумачення абзацу першого частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що ця норма не поширюється на договори купівлі-продажу майнових прав. Вказане також узгоджується із висновками Верховного Суду у постанові від 04 серпня 2021 року у справі №587/823/19. Крім цього, за схожих обставин Верховний Суд в постанові від 17 травня 2023 року у справі №591/19/20 відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки укладений між сторонами договір про інвестування у будівництво житла не передбачає розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі. А позивачем неустойка обчислена від вартості об`єкта інвестування. При цьому у відповідача не існувало грошового зобов`язання, а лише зобов`язання зарезервувати квартиру й передати її після введення будинку в експлуатацію. Відтак, суд доходить висновку про те, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу майнових прав, а не договір про виконання робіт (надання послуг), а тому відсутні підстави для застосування положень ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин, а й відтак відсутні підстави для стягнення пені, тобто у цій частині позов задоволенню не підлягає. Вимогу позивачки про стягнення з відповідача витрат на оренду житла в сумі 250000 грн. також слід залишити без задоволення з огляду на відсутність належних та допустимих доказів підтвердження понесення позивачкою таких витрат. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial