Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-14 00:00:00

До Старовижівського районного суду звернувся представник позивачки Ковальчук Василь Сергійович в інтересах [PERSON] з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка з 20.12.2021 року працювала на посаді бухгалтера першої категорії відділу фінансів та бухгалтерського обліку Філії «Ковельське лісове господарство», а в підприємствах, установах, організаціях, правонаступником яких є ДП «Ліси України» та лісовій галузі (лісовому господарстві) в цілому безперервно з 04.01.1996 року. Листом від 21.10.2024 року №839/26.9-2024 Філія «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України» повідомила позивачку, що відповідно до наказу ДП «Ліси України» від 18.10.2024 №1887 «Про припинення філії «Ковельське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» філія «Ковельське лісове господарство» припиняється шляхом її закриття в порядку, передбаченому трудовим законодавством. Окрім того, цим листом на підставі п.1 ст.40 КЗпП України позивачку попереджено про наступне звільнення у зв`язку із скороченням посади та припинення трудових відносин у встановленому законодавством порядку. Позивачка ознайомлена з наказом 23.10.2024 року. Наказом Філії «Ковельське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" від 30 грудня 2024 року №147-К «Про звільнення [PERSON] » позивачку звільнено з посади бухгалтера першої категорії відділу фінансів та бухгалтерського обліку Філії «Ковельське лісове господарство» у зв`язку із припиненням Філії «Ковельське лісове господарство» шляхом її закриття відповідно до пункту 1\~статті 40 КЗпП України». Позивачка вважає наказ Філії «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 30.12.2024 №147-К таким, що виданий з порушенням трудового законодавства. Зокрема позивачка вважає, що розірвання трудового договору за п.1 ст. 40 КЗпП України з ініціативи власника можливе у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації, що є юридичною особою, а не її структурного підрозділу. Звертає увагу на те, що згідно наказу ДП «Ліси України» від 18.10.2024 №1887 «Про припинення філії «Ковельське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» передача документів філії, правонаступником яких є ДП «Ліси України» здійснено до філії «Поліський лісовий офіс». Таким чином, на момент винесення наказу про звільнення позивачки відповідач навіть не намагається виконати обов`язок, передбачений\~ст.49-2 КЗпП України, та запропонувати позивачці всі інші/вакантні посади, які з`явилися на підприємстві протягом періоду з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору і які існували на день звільнення. В порушення вимог вказаної норми, відповідач одночасно із повідомленням про звільнення не запропонував позивачці вакантні посади, хоча 6 колег позивачки переведені до філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України». Також не досліджувалось питання її переважного права на залишення на роботі, як це передбачено ст.42 КЗпП України. Не взято до уваги що вона має вищу кваліфікацію та продуктивність праці, ніж інші її колеги з відділу фінансів та бухгалтерського обліку філії «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України», яких переведено до філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України», а також більший (триваліший) безперервний стаж роботи в ДП «Ліси України», є єдиним працівником в сім`ї із самостійним заробітком, так як проживає із своєю непрацездатною матір`ю, особою з інвалідністю ІІ групи. Позивачка просить скасувати наказ філії «Ковельське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 30 грудня 2024 року №147-К «Про звільнення [PERSON] », поновити її на посаді бухгалтера першої категорії відділу фінансів та бухгалтерського обліку філії «Ковельське лісове господарство» або її правонаступників та стягнути суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 30.12.2024 року, стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» 100\~000 гривень в порядку відшкодування завданої моральної (немайнової) шкоди та судові витрати. Ухвалою судді Старовижівського районного суду Волинської області від 07.02.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, судове засідання призначено на 25 лютого 2025 року. 24.02.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву поданий представником Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Багацьким Є.Г. У відзиві представник заперечує позовні вимоги та зазначає наступне. Представництво юридичної особи ДП «Ліси України» у справі №168/134/25 в подальшому має здійснювати Філія «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» оскільки в результаті ліквідації філії «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України», Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України», усі майнові і немайнові права, інтереси та обов`язки передані в управління філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України». Позивачка не належить до жодної із категорій працівників, які підлягають обов`язковому працевлаштуванню при звільненні у зв`язку з ліквідацією підприємства. Позивачка була ознайомлена з пропозиціями роботи, однак від проставлення підпису про ознайомлення відмовилась. Підтвердженням тому є комісійний акт про ознайомлення щодо вакансій [PERSON] від 22.11.2024 року. Відсутні умови і підстави для відшкодування моральної шкоди, так як позивачкою не надано доказів заподіяння моральних чи фізичних страждань на підтвердження завдання моральної шкоди. Наданий у позові розрахунок є нічим іншим, як штучним збільшенням суми до відшкодування, так як дана справа є незначної складності. Ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області від 20 березня 2025 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Ковальчука Василя Сергійовича про витребування доказів. Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі. А також пояснила, що вона пропрацювала десь 29 років на підприємстві. Під час знаходження у відпустках головного бухгалтера, економістів саме на неї були покладені обов`язки виконання роботи відсутніх бухгалтерів. Перед її звільненням з Філії «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України» їй було запропоновано тільки вакантні посади у Філії «Південний лісовий офіс» ДП «Ліси України», зокрема в Одеській та Миколаївській областях, тільки робітничі професії тракториста, водія. За її кваліфікації бухгалтера або економіста вакантні посади не пропонувалися, тому вона і відмовилась від підпису про ознайомлення з вільними посадами у Філії «Південний лісовий офіс» ДП «Ліси України». Тільки після відкриття провадження в суді, їй було запропоновано з боку відповідача в телефонній розмові посаду за кваліфікацією, але не зазначали де саме. Стосовно своєї освіти, зазначила, що у неї є освіта технолога, а також вона має освіту бухгалтера, яку здобула у Луцькому кооперативному технікумі на курсах перепідготовки вивільнених працівників, але вона не отримала у місті Луцьку диплома, оскільки в той період часу, а саме 1995 році, в країні не вистачало бланків, однак у неї є довідка, що підтверджує період навчання та присвоєну кваліфікацію «бухгалтера». Окрім того, відповідач неодноразово направляв її на курси підвищення кваліфікації, після яких їй було видано відповідне свідоцтво за програмою «бухгалтерів підприємств». Також суду пояснила, що всі бухгалтера, які працювали з нею в Філії «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України» призначені на аналогічні посади Філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України». Тільки їй не було надано список вакантних посад у Волинській області. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Ковальчук Василь Сергійович в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав наведених у позові, просив суд такі задовольнити, а також пояснив, що в порушенні норм КЗпПУ позивачці не були запропоновані всі вакантні посади , які були вільні на час звільнення позивачки, а запропоновані тільки вільні посади у Філії «Південний лісовий офіс» ДП «Ліси України», але іншим працівникам бухгалтерії були запропоновані посади у Філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України», зокрема бухгалтерам, які мали стаж роботи набагато менший ніж у позивачки та зазначені працівники були зараховані до Філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України». Тобто відповідач не врахував кваліфікацію та стаж роботи позивачки. Заяву на нову посаду позивачка не мала можливості написати, оскільки їй не було відомо про наявність всіх інших посад у філіях ДП «Ліси України». Відносно стягнення моральної шкоди, пояснив, що позивачка майже 29 років поспіль працювала в одному підприємстві та внаслідок незаконного звільнення погіршився її стан здоров`я, зазнала моральних страждань та втратила нормальні життєві зв`язки, оскільки робота була єдиним доходом її сім`ї. Після звільнення у позивачки постійно траплялися коливання артеріального тиску, порушився сон, постійно відчувала тривогу, невпевненість, переживання, тому вона оцінює моральну шкоду у розмірі 100\~000 грн. Представник відповідача\~адвокат Багатський Є.Г. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, та підтримав викладені у відзиві на позов заперечення щодо позовних вимог. Окрім того пояснив, що вважає, що позивачка не вірно зазначила відповідача, оскільки наказ про звільнення позивачки був підписаний в.о. директора Філії «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України», тобто відповідачем повинна бути Філія «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України». Разом з тим Філія «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України» припинила свою роботу шляхом її закриття та передала усі майнові та немайнові права в управління Філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України», тому відповідачем в подальшому має бути Філія «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України». Також повідомив, що посаду бухгалтера та економіста позивачці не було запропоновано, тому що відповідно до диплому, [PERSON] має кваліфікацію технолога виробів зі шкіри. Позивачці, після ліквідації Філії «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України», були запропоновані посади в іншому регіоні, а саме у Філії «Південний лісовий офіс» ДП «Ліси України», але 22.11.2024 року вона відмовилась від ознайомлення з даною пропозицією, про що свідчить акт про відмову в ознайомленні. Також [PERSON] повідомила, що інші регіони вона не може розглядати, оскільки у неї хвора мати. Були запропоновані посади у місті Луцьку, проте позивачка не дала чіткої відповіді. У місті Ковель Волинської області на той час вже не було вільних посад, оскільки інші бухгалтери Філії «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України» написали заяви і були зараховані до штату Філія «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України». Всього призначено бухгалтерами та економістами до Філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» - 6 працівниць з Філії «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України». Відносно вимог про стягнення моральної шкоди зазначає, що позивачкою не надано доказів заподіяння їй моральних страждань. Представник відповідача\~адвокат Скрипчук О.П. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та повідомила, що [PERSON] були запропоновані вільні вакансії у Філії «Південний лісовий офіс» ДП «Ліси України», але вона відмовилась від ознайомлення, тому її позовні вимоги не ґрунтуються на законі. Суд, заслухавши позивачку, представника позивачки\~адвоката Ковальчука В.С., представників відповідача\~адвокатів Багатського Є.Г., Скрипчук О.П., дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1\~ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно зі\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено наступні обставини. Судом встановлено, що згідно з записів у трудовій книжці серії [NUMBER] (Т1 а.с. 10-12) [PERSON] прийнята на посаду бухгалтера Старовижівського держлісгоспу 04.01.1996 року. Звільнена в порядку переведення в ДП «Ковельське лісове господарство» п.5 ст.36 КЗпП України 17.12.2021 року. Прийнято бухгалтером першої категорії відділу бухгалтерського обліку і звітності, економіки та фінансів у ДП «Ковельське лісове господарство» з 20.12.2021 року. Переведено в філію «Ковельське лісове господарство» відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України 02.01.2023 року та зарахована на посаду бухгалтера першої категорії відділу економіки, бухгалтерського обліку та фінансів в штат філії. Бухгалтер першої категорії відділу фінансів та бухгалтерського обліку з 01.06.2023 року. Звільнена за п.1 ч.1 ст.40 КзпП України скорочення штату працівників 30.12.2024 року. Судом встановлено, що згідно наказу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 18.10.2024 року № 1887 припинено філію «Ковельське лісове господарство», шляхом її закриття. Директору філії «Ковельське лісове господарство» здійснити відповідні дії щодо припинення філії, зокрема: провести повну інвентиризацію основних засобів, нематеріальних активів, незавершених капітальних інвестицій, запасів, грошових коштів філії; забезпечити оформлення передавального балансу майна та передавального акту до філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України»; забезпечити передачу активів та пасивів до філії «Поліський лісовий офіс»; попередити працівників філії «Ковельське лісове господарство» про припинення філіїшляхом її закриття в порядку, передбаченому трудовим законодавством. (Т1 а.с. 61-63). Листом від 21.10.2024 року №839/26.9-2024 Філія «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України» повідомлено позивачку, що відповідно до наказу ДП «Ліси України» від 18.10.2024 №1887 «Про припинення філії «Ковельське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» філія «Ковельське лісове господарство» буде припинена шляхом її закриття. Посада яку вона займає, підлягає скороченню та у порядку, передбаченому трудовим законодавством, трудові відносини з нею будуть припинені, на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацією за невикористані дні відпусток. З листом позивачка ознайомлена 23.10.2024 року. (Т1 а.с. 6). Наказом Філії «Ковельське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" від 30 грудня 2024 року №147-К «Про звільнення [PERSON] » позивачку звільнено з посади бухгалтера першої категорії відділу фінансів та бухгалтерського обліку Філії «Ковельське лісове господарство» у зв`язку із припиненням Філії «Ковельське лісове господарство» шляхом її закриття відповідно до пункту 1\~статті 40 КЗпП України». (Т1 а.с.5). Позивачка обгрунтовує позовні вимоги про скасування наказу № 147-к від 30.12.2024 року «Про звільнення [PERSON] » тією обставиною, що одночасно з попередженням про звільнення їй не були запропоновані всі посади вакантні посади в структурі ДП «Ліси України», які відповідають її кваліфікації. Проте, 6 осіб, які обіймали посаду бухгалтера (головного бухгалтера, провідного бухгалтера, бухгалтера І категорії, фінансиста, економіста) у філії «Ковельське лісове господарство» були призначені до філії «Поліського лісового офісу» ДП «Ліси України» внаслідок закриття філії «Ковельське лісове господарство». Відповідачем до матеріалів справи на виконання ухвали суду про витребування доказів надано: Довідки ДП «Ліси України» про вакантні посади станом на 02.12.2024 року та на 23.12.2024 року: зокрема, технік з праці, прибиральник службових приміщень, сестра медична, головний мисливствознавець, менеджер із розрахунково-касових операцій в національній та іноземній валюті. Довідки Філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України» від 03.04.2025 року списки вакантних посад станом на 18.10.2024, 21.11.2024, 30.12.2024. Згідно довідки, були вакантними посада бухгалтера та фахівця з публічних закупівель ІІ категорії у філії «Ужгородське лісове господарство».; головного економіста, провідного інженера з лісових культур, бухгалтера у філії «Сколівське лісове господарство»; провідного бухгалтера Рахівського лісового дослідного господарства; інспектора з кадрів Ясінянського лісомисливського господарства; бухгалтера Львіваського надлісництва; документознавця (діловода), інженера лісового господарства філії «Коломийського господарства»; діловода, інспектора з кадрів філії «Ворохтянського лісового господарства»; бухгалтера філії «Вигодське лісове господарство»; бухгалтера філії «Верховинське лісове господарство»; бухгалтера І категорії філії « Великобичківське лісове господарство»; діловода філії «Брустурянське лісове господарство». (Т1 а.с. 186-202). З довідки Філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» від 28.03.2025 року вбачається, що вакантних посад та вільних робочих місць у філії станом на 18.10.2024, 21.11.2024, 30.12.2024 не було. Вакантними були посади провідного бухгалтера та бухгалтера І категорії філії «Гадяцьке лісове господарство»; З довідки Філії «Центральний лісовий офіс» ДП «Ліси України» від 04.04.2025 року вбачається, що вакантними посадами станом на 18.10.2024 року були: бухгалтера І категорії та головного економіста філії «Вінницьке лісове господарство» Також відповідачем суду надано список осіб, які обіймали посаду бухгалтера (головного бухгалтера, провідного бухгалтера, бухгалтера І категорії, фінансиста, економіста) у Філії «Ковельське лісове господарство» та були призначені до Філії «Поліського лісового офісу» ДП «Ліси України» внаслідок закриття філії «Ковельське лісове господарство» (Т1 а.с. 240), з якого вбачається, що 6 бухгалтерів після закриття Філії були призначені до Філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України». Відповідачем не надана інформація щодо кваліфікаційних, професійних чи спеціальних вимог до вказаних вакантних посад. Також відповідач не надав інформацію про невідповідність [PERSON] кваліфікаційним вимогам, необхідним для заняття вище зазначених посад. З Акту від 22.11.2024 року «Про ознайомлення щодо вакансій [PERSON] » вбачається, що інспектором з кадрів [PERSON] , юрисконсультом Шаєм А., головним бухгалтером Бойко Ю. складено акт про те, що 22.11.2024 року [PERSON] бухгалтеру був наданий список вакантних посад та вільних робочих місць лише у Філії «Південний лісовий офіс» ДП «Ліси України» для ознайомлення, однак засвідчити факт ознайомлення вона відмовилась (Т1 а.с. 102). Відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивачку про наступне звільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення, а надав лише список вакантних посад та вільних робочих місць у Філії «Південний лісовий офіс» ДП «Ліси України». З якої причини відповідач не надав позивачці список вакантних посад інших філій ДП «Ліси України», представник відповідача [PERSON] не зміг пояснити суду. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті40, частини третьої статті49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 міститься правовий висновок про те, що «за положеннями частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків». Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №758/2190/23 (провадження №61-5749св24) зробив такий висновок: «При розгляді спору про поновлення працівника на роботі суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників), однак не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник на свій розсуд визначає чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, може зменшити чисельність одних посад, а також здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад. Проведення роботодавцем заходів щодо зміни організації виробництва і праці - законне повноваження роботодавця». Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №756/10727/16 (провадження №61-42382св18) та від 07 серпня 2019 року у справі №367/3870/16 (провадження №61-38248св18)". Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини третьої статті12, частини першої статті81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, відповідачем всупереч свого процесуального обов`язку не надано жодних доказів пропонування позивачці всіх вільних вакансій (окрім вільних робочих місць у Філії «Південний лісовий офіс» ДП «Ліси України»), також не надано доказів про те, що позивач відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено, що він виконав вимоги частини другої статті\~40\~та частини третьої статті\~49-2 КЗпП України\~щодо працевлаштування працівника. Відповідно, порушене право позивачки повинно бути поновлено, шляхом визнання незаконним та скасування наказу про звільнення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що наказ Філії «Ковельське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» «Про звільнення [PERSON] » від 30.12.2024 № 147-К є незаконним, оскільки Відповідачем не було дотримано передбачені\~КЗпП України\~гарантії для працівника у разі скорочення посад і звільненні, та не надано позивачці список всіх вакантних посад в ДП «Ліси України». Доводи представника позивача про те, що представництво юридичної особи ДП «Ліси України» має здійснювати Філія «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України», оскільки в результаті ліквідації філії «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України», Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України», усі майнові і немайнові права, інтереси та обов`язки передані в управління філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» не мають законного обґрунтування. За змістом ст. 49-2 КЗпП України дотримання порядку звільнення працівника покладається на власника, тобто головне підприємство, державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», а тому наступна ліквідація філії, в якій працювала позивачка на день звільнення, не звільняє власника від обов`язку поновити позивачку на посаді, яку вона займала на день звільнення. Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 (адміністративне провадження № К/9901/21219/18) зазначено, що: «у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником». Також доводи представника відповідача [PERSON] надані в судовому засіданні стосовно відсутності кваліфікації бухгалтера або економіста у позивачки [PERSON] спростовують матеріали справи. Відповідно до довідки Луцького кооперативного фахового коледжу Львівського торговельно-економічного університету № 17 від 06.03.2025 року, виданої [PERSON] , встановлено, що вона навчалася у Луцькому кооперативному технікумі на курсах перепідготовки вивільнених працівників і незайнятого населення на денній формі навчання з 03 жовтня 1994 року (наказ №236/І-у від 03.10.1994 року) по 06 квітня 1995 року (наказ №50/І-у від 06.04.1995 року). Рішенням Державної кваліфікаційної комісії (протокол №26 від 05.04.1995 року їй присвоєно кваліфікацію «Бухгалтер. Молодший спеціаліст)». Відповідно до Свідоцтва про підвищення кваліфікації 12СПК 556070, виданого Укрцентркадриліс Держкомлісгоспу України 28.02.2009 року та Свідоцтва про підвищення кваліфікації 12СС 04600760/ [NUMBER] , виданого Укрцентркадриліс Дерлісагенства України 29.10.2016 року, [PERSON] підвищувала кваліфікацію за програмою бухгалтерів підприємств. (Т2 а.с. 60 звороті, 61). Виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників у 2024 році , а саме, бухгалтера відділу фінансів та бухгалтерського обліку [PERSON] та провідного бухгалтера відділу фінансів та бухгалтерського обліку [PERSON] , бухгалтера Замшанського лісництва [PERSON] наказами з кадрових питань покладалось на [PERSON] (Т1 а.с. 13-17). Відповідно до частин першої та другої ст.\~235\~КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки чинним законодавством, зокрема ст. 235 КЗпП України, не передбачено будь-яке зменшення середнього заробітку. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-511цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 826/808/16. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори (постанова Верховного Суду від 18.07.2018 року в справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794 св 18)). Як вбачається із матеріалів справи, розмір середньоденної заробітної плати позивачки згідно з довідкою виданою керівником філії «Поліське лісове господарство» ДП «Ліси України» складає 868,66 грн. (Т2 а.с. 60), з урахуванням зарплати за останні 2 місяці , що передували звільненню. У вище зазначених довідках не вказано рік за фактично відпрацьовані жовтень, листопад, грудень позивачкою, але в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] підтвердила, що це довідка за 2024 рік. Вимушений прогул це період з дати звільнення працівника до дати ухвалення рішення про поновлення його на роботі. Період вимушеного прогулу позивачки триває з 31.12.2024 року (перший робочий день після ухвалення наказу про звільнення) до 15.10.2025 року (день ухвалене рішення суду) та становить 165 робочих днів. Отже, розрахунок заробітної плати має наступний вигляд: 165 днів х 868,66 грн. (середньоденна заробітна плата) =143 328,90 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2025 року по 15.10.2025 року становить 143 328,90 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як середній заробіток за час вимушеного прогулу. Враховуючи наведене, вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню в розмірі 143 328,90 грн., що обраховано без віднімання сум податків та зборів. Згідно постанови від 08.02.2022 р. у справі № 755/12623/19, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18(провадження № 61-9664сво19) задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої\~статті 233 КЗпП України\~до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, що передбачений частиною другою\~статті 235 КЗпП України. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений частиною другою\~статті 235 КЗпП України\~та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений\~статтею 117 КЗпП України\~мають різну правову природу. Середній заробіток за частиною другою\~статті 235 КЗпП України\~за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Середній заробіток за\~статтею 117 КЗпП України\~за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. За наведеного вище суд вбачає за необхідне при визначенні суми середнього заробітку, що підлягає стягненню з роботодавця на користь позивача, керуватися ч.2\~ст.233 КЗпП України. Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту - Постанова КМ). Відповідно до п.2 Постанови КМ в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно п.5 Постанови КМ нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Постанови КМ передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У пункті\~164.6 статті 164 Податкового кодексу України\~(далі -\~ПК України), яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності. Системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту\~164.6 статті 164 ПК України\~дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Згідно з п. п. 2, 4 ч. 1ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах: про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Крім того, позивачка внаслідок незаконного звільнення має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч.1 ст.23 ЦК України). Згідно з ч.ч.3, 4 ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ст.\~237-1\~КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом зазначених положень закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно дост.237-1\~КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивачка, на підтвердження понесеної моральної шкоди, посилається на те, що внаслідок незаконного звільнення з роботи мало місце порушення її законних прав, що призвело до стресової ситуації, яка спричинила моральні страждання, у неї почали траплятися головні болі, коливання артеріального тиску, порушення сну. Негативні емоції та переживання негативно позначились на її психологічному та фізичному стані, та саме такими неправомірними діями відповідача їй було завдано значної моральної шкоди, компенсацію якої вона оцінює в розмірі 100 000,00 грн. На підтвердження погіршення свого стану позивачка надала Виписку із медичної картки амбулаторного хворого, з якої вбачається, що позивачка після звільнення 28.01.2025 року зверталася до лікарні з астено-невротичним синдромом (Т1 а.с. 124). При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України, суд має врахувати характер вчиненого діяння відповідача, яке характеризується неумисною формою вини, тяжкість фізичних та душевних страждань позивача. Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що внаслідок незаконного звільнення, позивачці, яка зазнала душевних страждань, було завдано моральну шкоду та порушено звичний ритм її життя. Проте враховуючи вимоги справедливості, добросовісності, суд вважає завищеним розмір стягнення, який не відповідає тривалості душевних страждань та характеру правопорушення та змісту душевних переживань, які позивачка вказала на підставу своїх вимог, а тому з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства, розумність, справедливість, добросовісність, п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України, та вищевказаних обставин справи, характеру душевних страждань, які позивачка вказала в якості підстав вимог про відшкодування моральної шкоди, конкретних втрат, які вона понесла у зв`язку зі звільненням, з урахуванням поновлення її порушених прав судом та тривалості душевних страждань, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 5000 грн. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Положеннями ч.1 ст.4\~Закону України\~"Про\~судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до вимог ч.6 ст.141\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин із відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір, від сплати якого звільнена позивачка, в сумі 1211,20 грн.

Outcome: partial