Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-16 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач), з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, звернулася до суду із позовом до Відповідачів про визнання протиправними дій, зокрема: КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» щодо її утримання у медичному закладі з 28.04.2018 року; Лікувально-профілактичного закладу обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Чернігівської обласної ради - у незаконному перевезенні та поміщенні до психоневрологічної лікарні 28 квітня 2018 року; Лікаря [PERSON] щодо встановлення невірного діагнозу 28 квітня 2018 року; Дільничного інспектора Новосельця Вадима Петровича стосовно безпідставного виклику швидкої допомоги та знущання з Позивача 28 квітня 2018 року. Також Позивач просить суд стягнути з Відповідачів відшкодування спричиненої їй моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень з кожного, всього 60\~000 грн. Крім того, Позивач просить стягнути з на її користь відшкодування сплаченого при подачі позову судового збору у розмірі 1211,20 грн, з [PERSON] та [PERSON] . Позивач просить стягнути 3453,20 грн у відшкодування викрадених з її квартири коштів та понесених нею витрат на підготовку документів у справі. Ухвалою суду від 04.04.2025 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 18.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 27.04.2025 задоволено клопотання Позивача та витребувано з КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня інформацію та докази. Ухвалою суду, яку занесено до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання Позивача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 08 травня 2025 року КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» подало відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необгрунтованість та недоведеність. У відзиві вказано, що згідно з архівними медичними документами, зокрема Медичною картою стаціонарного хворого від 28.04.2018 № 2344, Позивач 28.04.2018 о 22 год.15 хв. була доставлена до медичного закладу бригадою Лікувально-профілактичного закладу «Обласний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф» у стані алкогольного сп`яніння. Виклик бригади медичної допомоги було здійснено працівником поліції у зв`язку з неадекватної поведінкою Позивача, погрозами здійснити суїцид. За спостереженнями медичного персоналу лікарні, в день поступлення Позивач поводилася збуджено та агресивно, вживання алкогольних напоїв не заперечувала, погрожувала медичному персоналу, психотерапевтичному переконанню не піддавалася. Архівна медична картка стаціонарного хворого містить «Усвідомлену згоду на госпіталізацію до психіатричного закладу» (форма № 003-9/о) від 28.04.2018 та «Усвідомлену згоду особи на лікування в психіатричній лікарні» (форма 003-10/о), які завірені підписами Позивача та лікуючого лікаря. 30 квітня 2018 року Позивач була оглянута комісією лікарів-психіатрів, під час огляду Позивач від подальшого лікування в установі відмовилася, про що подала відповідну заяву. Враховуючи відмову від подальшого обстеження та лікування, відсутність показань до лікування без згоди Позивача, 30.04.2018 о 10 год.10 хв. її було виписано з лікарні. 14 травня 2025 року КНП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Чернігівської обласної ради подало заяву про застосування строку позовної давності, мотивовану тим, що події мали місце у 2018 році, тоді як із позовною заявою Позивач звернулася у 2025 році, тобто через 7 років. 13 червня 2025 року від дільничного інспектора Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області Новосельця Вадима Петровича надійшов відзив на позов, у якому він проти задоволення позовних вимог заперечив, вказавши на відсутність загальних умов, визначених ст. ст. 23, 1667 ЦК України для покладення на нього відповідальності за заподіяння майнової шкоди Позивачу, а також недоведеність обставин, про які Позивач зазначає у своїй позовній заяві. У судове засідання з`явилися Позивач та представник КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради Гуцман Т.А., інші учасники справи до суду не з`явилися, про розгляд справи були належно повідомлені, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення рекомендованої поштової кореспонденції з відмітками про отримання ували суду та судових повісток. У судовому засіданні Позивач свої позовні вимоги підтримала та пояснила, що у квітні 2018 року у денний час зателефонувала до Чернігівського РУП та попросила, щоб за її місцем проживання прибув дільничний інспектор поліції, якому вона мала повідомити прізвища свідків побиття її дочки. У цей же день до неї додому прийшов працівник поліції [PERSON] , а пізніше до них приєднався ще один працівник поліції на прізвище [PERSON] . Через деякий час, у двері її квартири подзвонили, а коли вона відкрила, то у квартиру увійшли троє працівників швидкої допомоги, одним з яких був [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] залишилися у її квартирі, попередньо відібравши у Позивача ключі, а інші медичні працівники взяли Позивача під руки та без жодних пояснень спустили по сходах до автомобіля швидкої медичної допомоги, при цьому Позивач була босоніж, бо взутися їй не дали можливості. Приблизно 40 хвилин вона перебувала в автомобілі, після чого її доставили до КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня». У лікарні, у день доставлення, 28.04.2018, вона не підписувала жодних паперів. Єдиним документом, який вона засвідчила своїм підписом, була заява про виписку із лікарні, яка була складена 30.04.2018. Лікарів [PERSON] та [PERSON] у день поступлення до закладу психіатричної допомоги вона не бачила, [PERSON] була у день її виписки. Позивач зазначає, що своєї згоди на поміщення до психіатричного закладу вона не надавала, з встановленим лікарями діагнозом категорично не згодна. Також Позивач повідомила, що після повернення з медичного закладу додому, виявила відсутність 1900 грн, які знаходилися на столику у кімнаті та які, ймовірно, були викрадені [PERSON] та [PERSON] 28.04.2018. Представник КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав, зазначених у відзиві на позов. Також пояснила, що первинний діагноз при доставленні до установи «Алкогольне сп`яніння з аферентивною нестійкістю та суїцидальними висловлюваннями» Позивачу був встановлений у супровідному листку, який складений медичним працівником ЛПЗ «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Чернігівської обласної ради». У подальшому, згідно з виписним епікрізом № 2344, за спостереженнями медперсоналу КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня», пацієнтка в день поступлення була збуджена, кричала, нецензурно висловлювалася, не заперечувала вживання алкоголю, після виконання лікарських призначень спала, потім заспокоїлася. У день виписки з медичного закладу, 30.04.2018 пояснювала, що у неї в січні 2018 року померла донька, онук перебуває у місцях позбавлення волі, комунальні служби відмовляють у наданні пільг. На цьому грунті вона вжила алкоголь, після чого викликала поліцію, щоб вони приїхала й зафіксували, що вона проживає одна. Щоб працівники поліції не відмовилися приїхати, схитрувала та повідомила, що в неї у квартирі труп. \~ \~ \~ \~На думку представника указані обставини пояснюють причини доставлення Позивача до КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня», її госпіталізації та виписки після стабілізації психічного стану. \~ \~ \~ \~Також представник вказала, що усі документи, в яких міститься підпис Позивача вона підписувала самостійно та добровільно. Медичні працівники, які також підписували документи на даний час вже в установі не працюють. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач у своїй позовній заяві вказує на протиправність дій відповідачів, зокрема: КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» щодо її утримання у медичному закладі з 28.04.2018 року; Лікувально-профілактичного закладу обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Чернігівської обласної ради стосовно незаконного перевезення та поміщенні до психоневрологічної лікарні 28 квітня 2018 року; Лікаря [PERSON] - щодо встановлення невірного діагнозу 28 квітня 2018 року; Дільничного інспектора Новосельця Вадима Петровича - стосовно безпідставного виклику бригади швидкої медичної допомоги та знущання з Позивача 28 квітня 2018 року. Згідно з довідкою КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» від 06.01.2021 № 34-25-01, за даними архіву та картотеки психоневрологічної лікарні, [PERSON] , [INFO] , мешканка [ADDRESS] дійсно знаходилася на лікуванні в ЧОПНЛ з 28.04.2018 по 30.04.2028 (а.с. 17). Відповідно до супровідного листка № 4380 ЛПЗ «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Чернігівської обласної ради», [PERSON] доставлена до КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» 28.04.2018 о 22 год. 15 хв. з попереднім діагнозом швидкої медичної допомоги: ППРА. Алкогольне сп`яніння з аферентивною нестійкістю та суїцидальними висловлюваннями (а.с. 18). До матеріалів справи також долучено «Усвідомлену згоду на госпіталізацію до психіатричного закладу» (форма № 003-9/о) від 28.04.2018 (а.с. 19) та «Усвідомлену згоду особи на лікування в психіатричній лікарні» (форма 003-10/о) від 28.04.2018 (а.с. 19 зворот), які завірені підписами Позивача. Також підписом Позивача засвідчено заяву про надання згоди на обробку персональних даних пацієнтів КЛПЗ «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» (а.с. 21-22). Згідно із заявою [PERSON] на ім`я завідуючої відділом № 6 Давидової О.В. від 20.04.2025, Позивач просить виписати її з відділення додому у зв`язку з гарним самопочуттям, від подальшого лікування відмовляється (а.с. 20). Відповідно до розписки, [PERSON] самостійно виписалася з відділення № 6 Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні за власним бажанням (а.с. 64). Розписка завірена підписом Позивача. Згідно з\~Епікрізом №\~2344\~ [PERSON] виписана\~30.04.2018\~в стадії\~ремісії з\~діагнозом «Психічні\~та поведінкові\~розлади внаслідок\~вживання алкоголю,\~гостра алкогольна\~інтоксикація з\~психомоторним збудженням\~F-10.0\~(а.с.\~65). Також у\~Епікрізі зазначено,\~що за спостереженнями медперсоналу КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня», пацієнтка в день поступлення була збуджена, кричала, нецензурно висловлювалася, не заперечувала вживання алкоголю, після виконання лікарських призначень спала, потім заспокоїлася. У день виписки з медичного закладу, 30.04.2018 пояснювала, що у неї в січні 2018 року померла донька, онук перебуває у місцях позбавлення волі, комунальні служби відмовляють у наданні пільг. На цьому грунті вона вжила алкоголь, після чого викликала поліцію, щоб вони приїхала й зафіксували, що вона проживає одна. Щоб працівники поліції не відмовилися приїхати, схитрувала та повідомила, що в неї у квартирі труп. До матеріалів позовної заяви долучено копію частини документу, ймовірно витягу з Журналу Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 23530 від 02.05.2025, згідно з яким зареєстровано звернення [PERSON] (а.с. 23). Яких питань стосувалося звернення інформація відсутня. До матеріалів справи також долучено копію свідоцтва серії [NUMBER] про смерть [PERSON] , яка померла [INFO] , про що здійснено актовий запис № 282 (а.с. 32). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та проаналізувавши правові норми, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить таких висновків. Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин. Усвідомлена згода особи - це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги, методи діагностики, лікування та лікарські засоби, що можуть застосовуватися в процесі надання психіатричної допомоги, їх побічні ефекти та альтернативні методи лікування. Статтею 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особа, яка досягла 14 років, госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою. Згода на госпіталізацію фіксується у медичній документації за підписом особи або її законного представника та лікаря-психіатра. Госпіталізація особи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за рішенням лікаря-психіатра. Особа може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України. Відповідно до ст. 14 вищезазначеного Закону, особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Частиною другою статті 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів. Статтею 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками визнаються, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Статтею 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею1167 ЦК України, відповідно до яких така шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, стосунків з оточуючими людьми та настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, існування причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно зі ст. ст. 76, 77, 79, 80, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони». У постанові об`єднаної палати касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 зроблено правовий висновок, що у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Суд доходить висновку, що Позивач не довела належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами ті фактичні обставини, на які посилається в обгрунтування своїх позовних вимог. Зокрема, суду не надано рішення суду, адміністративного або ж правоохоронного органу, які б свідчили про протиправність дій Відповідачів у справі. Суд звертає увагу, що проведення розслідування фактів незаконного позбавлення волі, незаконного поміщення в заклад надання психіатричної допомоги, викрадення коштів не відноситься до завдань цивільного судочинства та не може здійснюватися у порядку , визначеному ЦПК України. Самі по собі факти доставлення Позивача у КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» та її перебування у медичному закладі з 28 квітня 2018 року по 30 квітня 2018 року, які визнаються сторонами та підтверджується письмовими доказами, не свідчить про протиправність дій відповідачів у справі. Як вказала Позивач, вона самостійно запросила працівників поліції у своє помешкання. Які мотиви могли б спонукати працівників поліції викликати бригаду швидкої медичної допомоги, Позивач пояснити не змогла. Натомість такі мотиви наведені у досліджених судом письмових документах, зокрема супровідному листку № 4380 ЛНЗ «Обласний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф Чернігівської обласної ради та Епікрізі № 2344 КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня», за змістом яких Позивач 28.04.2018 мала психічні та поведінкові розлади, висловлювала суїцидальні наміри. Доказів упередженого ставлення до Позивача, яке б могло стати підставою для вчинення щодо Позивача протиправних дій, суду не надано. Причин для змови Відповідачів з метою вчинення протиправних дій стосовно Позивача, суд не вбачає, як і протиправної зацікавленості будь-кого з них у доставленні Позивача до закладу психіатричної допомоги та примусовому лікуванні упродовж двох днів. Позивачем належними та допустимими доказами не спростовано висновок лікарів-психіатрів про її стан під час поміщення до психіатричного закладу. Твердження Позивача, що вона була госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги примусово, належного підтвердження у суді не знайшли. Доводи Позивача, що їй не належать підписи в «Усвідомленій згоді на госпіталізацію до психіатричного закладу» (форма № 003-9/о) від 28.04.2018, «Усвідомленій згоді особи на лікування в психіатричній лікарні» (форма 003-10/о) від 28.04.2018, у заяві про надання дозволу на обробку персональних даних від 28.04.2018, жодними доказами не підтверджені. Висновку судової почеркознавчої експертизи, який би підтвердив або спростував такі доводи суду не надано, клопотання про призначення такої експертизи не заявлено. При цьому, учасникам справи до початку її розгляду по суті були роз`яснені їхні процесуальні права та з`ясовано чи мають сторони клопотання до суду. В обґрунтування судового рішення не можуть бути покладені виключно пояснення однієї із сторін спору, які заперечуються іншою стороною та не підтверджуються належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, а тому у задоволенні позовних вимог Позивача необхідно відмовити. Стосовно заяви Лікувально-профілактичного закладу Обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ЧОР про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 256 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд враховує усталену судову практику, згідно з якою суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд доходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, понесені Позивачем судові витрати слід залишити за нею. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed