Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: перша Краматорська державна нотаріальна контора про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просила визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПІ: [NUMBER] право особистої приватної власності на квартиру в [ADDRESS] , придбану за договором купівлі-продажу від 12 червня 2009 року, зареєстрованого приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» за № 15863 в книзі 114. В обґрунтування вимог позивач вказувала, що [PERSON] перебувала в родинних відносинах з [PERSON] , як мати та син, який помер [INFO] ( свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , дата видачі 02 січня 2016 року, актовий запис № 9). [PERSON] і [PERSON] перебували в шлюбі з 16.07.2002 року, який відповідно до рішення Шевченківського (Октябрського) районного суду міста Полтави від 10 жовтня 2011 року № 2-1164/11 було розірвано. Відповідач претендує на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , як спадкоємиця після смерті сина [PERSON] . Зазначена квартира не може бути включена до спадкового майна в зв?язку з тим, що вона належить позивачці на праві приватної власності. Квартира, яка придбана під час шлюбу, за адресою: [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивача (договір купівлі-продажу від 12 червня 2009 року, зареєстровано в реєстрі за № 1921), адже придбана нею за кошти, які вона отримала внаслідок продажу квартири в [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 12 червня 2009 року, зареєстровано в реєстрі за № 1919) , яка належала їй раніше на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04.07.2002 року, за реєстровим № 1816, зареєстрованого в КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 04.07.2002 року в реєстрову книгу № 138, номер запису № 18188. Продаж квартири та купівля спірної квартири відбулися в один день та в одного нотаріуса. Як вбачається із вищевикладеного, квартира в [ADDRESS] була нею куплена 04.07.2002 року, а шлюб з [PERSON] зареєстровано 16.07.2002 року, тобто нерухоме майно набуте нею до шлюбу. Таким чином, квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана за рахунок коштів, які були нею отримані внаслідок продажу її власної квартири. За загальним правилом, власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Ухвалою суду від 17.04.2025 року було відкрито провадження у даній справі та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 28.08.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 15.10.2025 року на адресу суду надійшла заява адвоката Лучко Т.І. яка діє в інтересах [PERSON] про розгляд справи у її відсутність, та не заперечує щодо винесення заочного рішення. Відповідач повідомлена про розгляд справи належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції, яка повернулась до суду неврученою, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзиву на позовну заяву у строк встановлений в ухвалі суду про відкриття провадження у справі відповідач не надала. Зі згоди представника позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1\~ст.19 ЦПК України\~суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 47 Конституції України\~гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В силу ч. 1\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала в родинних відносинах з [PERSON] , як мати та син, який помер [INFO] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , дата видачі 02 січня 2016 року, актовий запис № 9). [PERSON] і [PERSON] перебували в шлюбі з 16.07.2002 року, який відповідно до рішення Шевченківського (Октябрського) районного суду міста Полтави від 10 жовтня 2011 року № 2-1164/11 було розірвано. Відповідач претендує на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , як спадкоємиця після смерті сина [PERSON] . Квартира в [ADDRESS] була куплена позивачкою 04.07.2002 року, а шлюб з [PERSON] зареєстровано 16.07.2002 року, тобто нерухоме майно набуте нею до шлюбу (договір купівлі-продажу від 12 червня 2009 року, зареєстровано в реєстрі за № 1919 пункт 2) ст.4. Спірна квартира куплена за особисті грошові кошти позивача. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі статтями 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ^набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна до шлюбу і за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З наведених вище доказів вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] хоча й була придбана під час шлюбу сторін, але фактично була власністю позивачки, так як це посвідчує договір купівлі-продажу від 12 червня 2009 року, зареєстровано в реєстрі за № 1919 пункт 2. Тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі та визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру.

Outcome: approved