Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-16 00:00:00

10 липня 2025 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання трудового договору. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона починаючи з 17 листопада 2021 року працює на посаді медичної сестри у Фізичної особи-підприємця [PERSON] . Указом Президента України від 24.02.2022 року 14264/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який послідуючими Указами Президента України неодноразово подовжувався та триває і на даний час. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію суверенної держави Україна 24 лютого 2022року позивач була вимушена задля збереження свого життя виїхати за межі України. Повернувшись, вона звернулася з заявою на звільнення за власним бажанням та надіслала рекомендованим листом на адресу ФОП [PERSON] , однак даний лист був повернутий їй без вручення адресату. Як вбачається з відомостей з Реєстру застрахованих осіб за 2022 рік інформація про її доходи відсутня, нарахування та виплата внесків до Пенсійного фонду ФОП [PERSON] не здійснювалася. Отже, у вказаний період їй не була виплачена заробітна плата ФОП [PERSON] , що суперечить ст. 21 Закону України «Про оплату праці», згідно якої працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства. Позивач не має можливості отримати внесення в трудову книжку відповідних записів про звільнення, адже, всі записи у трудовій книжці робить власник або уповноважений ним орган після видання наказу у день звільнення, а в даному випадку, ФОП [PERSON] відсутня за місцем здійснення діяльності. Також, оскільки не була дотримана процедура розірвання трудових відносин згідно вимог чинного законодавства, позивач позбавлена можливості отримати статус безробітного. Позивач зауважує, що процедура розірвання трудових відносин відповідно до законодавства України про працю ФОП [PERSON] не виконана, у зв`язку з чим, у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, окрім судового, адже її заява про звільнення за власним бажанням залишена без реагування, отже, наявні перешкоди для реалізації її права на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та соціальний захист. Просила суд розірвати трудовий договір між нею та відповідачем у зв`язку зі звільненням за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з дня звернення до суду. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 04 вересня 2025 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач не скористалась правом надання відзиву на позовну заяву та будь-яких доказів по даній справі. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. 17 листопада 2021 року [PERSON] була прийнята на роботу на посаду сестри медичної фізичною особою-підприємцем [PERSON] відповідно до наказу відповідача № 402 від 16.11.2021 року. Як вбачається з відомостей з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ПФУ за 2022 рік інформація про її доходи відсутня, нарахування та виплата внесків до Пенсійного фонду ФОП [PERSON] не здійснювалася. Позивачка [PERSON] бажає розірвати трудовий договір з відповідачем, однак відсутність будь-яких засобів зв`язку з відповідачем позбавляє позивачку можливості розірвати трудові відносини з останньою у спосіб, передбачений КЗпП України. Таким чином, позивачка не може у встановленому законом порядку припинити трудові відносини з відповідачем, а тому наявні усі підстави визнані припиненими трудові відносини між сторонами у судовому порядку оскільки трудове законодавство передбачає можливість звільнення працівника за його ініціативою. Відповідно до норм ст.46 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Аналогічні положення містяться в Європейській соціальній хартії (переглянута) від 03.05.1996 (ратифікована Україною 14.09.2006). Так, ст. 1 Хартії визначає що з метою забезпечення ефективного здійснення права на працю сторони зобов`язуються: визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов`язків досягнення та, підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості; ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає; створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування; забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм. У законодавстві про працю встановлено вичерпний перелік підстав розірвання трудового договору з метою охорони трудових прав громадян. Так, підстави припинення трудового договору окреслені у ст. 36 та інших статтях КЗпП України й залежно від того, хто є ініціатором припинення трудового договору, підстави поділяються на такі групи: - припинення трудового договору за спільною (взаємною) ініціативою сторін трудового договору (наприклад, угода сторін, закінчення строку); - розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України); - розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (статті 40, 41 КЗпП України); - розірвання трудового договору з ініціативи осіб, які не є його стороною (третіх осіб) (пункти 3, 7 ст. 36, ст. 45КЗпП України та ін.). Таким чином, розірвання трудового договору стосується лише випадків, коли трудовий договір припиняється з ініціативи будь-якої з його сторін. Припинення трудового договору є правомірним за одночасної наявності таких умов: 1) передбаченої законодавством підстави припинення трудового договору: 2) дотримання порядку звільнення; 3) юридичного факту припинення трудового договору (наказу чи розпорядження роботодавця, заяви працівника, відповідного документа особи, уповноваженої вимагати розірвання договору). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (ч. 3 ст. 38 КЗпП України). Відповідно до п. п. 2.2, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників до трудової книжки вносяться відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Отже, чинне трудове законодавство передбачає можливість звільнення працівника за його ініціативою. При цьому, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник та внести відповідні записи до трудової книжки працівника. Позивачка, яка бажає звільнитися, не може цього зробити через фактичну відсутність будь-яких засобів зв`язку з відповідачкою, заява позивачки про звільнення її з роботи з 13.05.2025 року повернута з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», а отже позивачка позбавлена можливості розірвати трудові відносини з відповідачем у спосіб, передбачений КЗпП України Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права особи, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України), як зазначено в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 377/169/20. У постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 233/2529/18 Верховний Суд, встановивши, що відповідач ні після отримання заяви позивача про розірвання трудового договору, ні після відкриття провадження у справі, не вчинив жодних дій, спрямованих на розірвання трудового договору, дійшов висновку, що відповідно до вимог частини другої статті 5ЦПК України та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між позивачем і відповідачем, ефективним і таким, що не суперечить закону буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Викладене свідчить, що за обставин, коли працівник позбавлений можливості розірвати трудовий договір з роботодавцем у порядку, передбаченому КЗпП України, то ефективним способом захисту порушеного права працівника буде ухвалення судом рішення про визнання трудових відносин між сторонами припиненими. Отже, права позивача підлягають захисту шляхом визнання трудових відносин з відповідачами припиненими з 13 травня 2025 року, як зазначено в заяві про звільнення, за рішенням суду. Відповідно до ст 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial