Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетично-дорожнє будівництво» (далі - ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво», відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 06.07.2021 позивача було прийнято в ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» (м. Канів) на посаду машиніста екскаватора, звільнено 23.04.2025 на підставі наказу № 04-05 к/во від 22.04.2025 у зв`язку з п. 1 ст. 36 КЗпП України - за згодою сторін. Відповідно до форми ОК-5, ОК-7 Відповідач станом на 30.04.2025 нарахував за січень, лютий, березень, квітень 2025 року заробітну плату позивачу в загальній сумі 108 878, 76 коп., яку не виплатив при звільнені та видачі трудової книжки, тобто відповідач має заборгованість по заробітній платі Позивачу на суму 108878 гривень 76 копійок. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводяться в день його звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після попереднього звільненим працівником вимоги про розрахунки. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належного вільного працівника суми в строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при наявності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки на день фактичного розрахунку. Позивач зазначає, що він мав право на отримання невиплаченої йому заробітної плати у день його звільнення. На думку позивача з вини відповідача - позивач не отримав свою заробітну плату у розмірі 108878, 76 грн.. Відповідно до статті 117 КЗпП України, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належним вільним працівникам суми в строках, зазначених у статті 116 цього Кодексу, при будь-якому спорі про їх розмір підприємство, установа організації, повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки за день фактичного розрахунку. Позивачем зроблено розрахунок середнього заробітку на підставі даних з форми ОК-5, ОК-7. Середній заробіток за два останніх місяці: 22900 +47966,76 = 70866,76 грв з 1 березня 2025 по 30 квітня 2025 було робочих 61 днів. середній заробіток за день: 70866,76:61 = 1161,75 грн. середній заробіток за весь час затримки на день на день звернення до суду (з 30 квітня по 2 червня 2025 року): 1161,75 х 22 (робочі дні) = 25558,50 грн. Розмір середньої заробітної плати за місяць затримки виплати становить 25558,50 грн. З урахуванням вищезазначеного, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість із невиплаченої заробітної плати у сумі 108878,76 грн., сердній заробіток за час затримки виплати заробітної плати на суму 2558,50 грн. та витрати на правову допомогу, у розмірі 2000 грн. Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11.06.2025 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетично-дорожнього будівництво» довідку про невиплачену (борг) заробітну плату за січень, лютий, березень, квітень 2025 року [PERSON] . Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31.07.2025 повторно витребувану у ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво», докази, а саме: довідку про невиплачену (борг) заробітну плату за січень, лютий, березень, квітень 2025 року [PERSON] у справі оголошено перерву. Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.09.2025, застосовано до ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб та оголошено перерву у справі (а.с. 99-101) 10.10.2025 на виконання ухвали суду від 31.07.2025 представник відповідача направив витребувані судом документи. Позивач [PERSON] та його представник Мутас В.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, позивач також наголосив, що з моменту звільнення по даний час відповідач не виплатив йому заборгованість по заробітній платі. Відповідач ТОВ «Енергетично-дорожнього будівництво», свого представника у судове засідання повторно не направив, повторно, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення на адресу відповідача судової кореспонденції, яка повернулася із відмітками « вручено» (а.с.41 та «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.54-55, 68-69, 93-93,103-104), «вручено» (а.с.32,96, 112,119), що відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судовий розгляд. Окрім того, за правилами ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач викликався до суду шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади (а.с. 52, 80). Крім того відповідач зареєстрований в системі «Електронний суд». Повідомлення про причину неявки в судове засідання від відповідача до суду не надійшло, відзив на позов не подано, а тому суд вважає за можливе відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, заслухавши доводи позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до наступних висновків. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, згідно з копії трудової книжки серїі [NUMBER] виданої на ім`я [PERSON] , з запису №1 вбачається, що 06.07.2021 позивач був прийнятий ТзОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» на посаду машиніста екскаватора на підставі наказу №07-10К від 05.07.2021; з запису №2 вбачається, що 23.04.2025 позивач був звільнений з посади за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу №04-05 к/во від 22.04.2025 (а.с.10). Згідно довідки ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» від 30.09.2025 №ДБ-00000074, виданої [PERSON] , вбачається, що останній працював в ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» з 06.07.2021 по 22.04.2025 на посаді машиніста екскаватора. За період січня 2025, лютого 2025, березня 2025 та квітня 2025 [PERSON] нараховано 108878,76 грн., з сукупний дохід 108879,76 грн., утримання 25042,12 грн. Сума до виплати 83836,64 грн. (а.с.116). Відповідачем з 01.01.2025 по даний час не виплачено позивачу запобітну плату у вищевказаному розмірі. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом розгляду якого є стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Частиною 1, 2 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Щодо позовної вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Якщо працівник звільняється за угодою сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП), то згідно зі статтею 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено та не заперечувалося відповідачем, що позивачу [PERSON] , який працював у ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» з 06.07.2021 по 22.04.2025 на посаді машиніста екскаватора, за період січня 2025 року по квітень 2025 року нараховано заробітну плату у розмірі 108878,76 грн., яку на даний час відповідачем не виплачено у повному розмірі. Доказів виплати заборгованості заробітної плати відповідачем не надано, тому розмір невиплаченої позивачу заробітної плати складає 108878,76 грн. який підлягає до стягнення. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення, а згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинні сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішений на користь працівника. Згідно роз`яснень п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналогічні правові висновки містяться у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 у справі № 6-15цс13, від 03.07.2013 у справі № 6-64цс13, від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. У постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 523/18850/14- зроблено висновок, що відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плат; затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеної прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці; згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Згідно з ч.3 п. 3 вказаного Порядку, в розрахунок середньої заробітної плати включаються виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Середня заробітна плата розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Згідно з п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Позивачем надано суду розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з яким суд не погоджується, оскільки позивачем була розрахована сума середньоденної заробітної плати виходячи з заробітної плати, яка була нарахована за березень 2025 року та квітень 2025 року, однак відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. З урахуванням того, що позивача було звільнено з роботи 23.04.2025, то розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен вираховуватися за нарахованою відповідачем позивачу заробітною платою у лютому 2025 року та березні 2025 року. Відповідно до довідки ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» від 30.09.2025 №ДБ-00000074, [PERSON] нараховано: за лютий 2025 - 15112 грн.; за березень 2025 року - 22900 грн.. Тому середній заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 927,12 грн. ((15112 грн. + 22900 грн./41 робочий день), де: - 15112 грн. нараховано заробітної плати у лютому 2025року; - 22900 грн.- нараховано заробітної плати у березні 2025 року; - 41 - кількість робочих днів у лютому 2025 року та березні 2025 року. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд розраховує середній заробіток за час затримки за період часу вказаний позивачем, а саме з 30 квітня 2025 року по 2 червня 2025 року. Тому кількість робочих днів за період з 30.04.2025 по 02.06.2025 складає 24 робочі дня, та відповідно розмір середнього заробітку за даний період становить 22250,88 грн. (24х927,12 грн.). Вказана сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена судом без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння й сплата прибуткового податку, інших обов`язкових платежів з громадян, є обов`язком роботодавця та працівника (абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають до часткового задоволення, оскільки внаслідок не проведення розрахунку при звільненні порушені права позивача на оплату праці підлягають відновленню. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На основі повного і всебічного з`ясовання обставин, на які посилався позивач, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 131129,64 грн., що складається з: - 108878,76 грн. заборгованості по заробітній платі; - 22250,88 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивач є звільненим від сплати судового збору у даній категорії спав, а тому судовий збір належить стягнути з відповідача на користь держави. З урахуванням того, що позов задоволено частково, а тому відповідно з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2265,67 грн.. Позивачем також була заявлена вимога про стягнення з відповідача на його користь 2000 грн. витрат на правову допомогу. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Крім того, ч. 4 ст. 137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн., що підтверджуються матеріалами справи: ордером на надання правничої допомоги серії ВХ №10988089 від 02.06.2025 (а.с. 24); копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №284 від 20.10.1998 (а.с.27); розрахунком витрат на правову допомогу на суму 2000 грн. від 02.06.2025 (а.с.26); квитанцією до прибуткового касового ордера №24 від 02.06.2025 на суму 2000 грн. (а.с.25). За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Крім того, відповідно до висновків викладених у постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Разом з тим визначено критерії,

Outcome: partial