Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

Представник позивача у серпні 2025р. звернулася в суд з позовом до [PERSON] [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину [PERSON] , [INFO] , що викликані особливими обставинами, у твердій грошовій сумі 5000,00 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття. Позов мотивовано, тим, що 28.10.2015р. між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. У шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 28.05.2024 року шлюбу між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу, дитину проживає разом із матір`ю. Судовим наказом Івано-Франківського міського суду від 20.09.2024 року з відповідача стягуються аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 від усіх доходів відповідача, але не більше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З раннього дитинства сину [PERSON] встановлено деякі діагнози, у зв`язку з чим на постійній основі доводиться приймати курсами медикаменти. Позивач разом із дитиною є ВПО, працює та отримує дохід, однак цих коштів не вистачає на постійне лікування сина. Відповідач є особою молодого віку, працездатний, перебуває на військовій службі в ЗСУ, інших дітей на утриманні немає та має змогу покривати додаткові витрати на дитину. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явились, однак її представник подала заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судові засідання не з`являвся, про день та час слухання справи був повідомлений відповідно до вимог закону, в т.ч. через сайт судової влади. Причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав. З врахуванням вимог п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України за неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності учасника справи в заочному порядку за згодою позивача, та з врахуванням строків розгляду справи, в т.ч. в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. 28.10.2015р. між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. У шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] , батьками якого є сторони. Згідно рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 28.05.2024 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до судового наказу від 20.09.2024 року з відповідача стягуються аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 від усіх доходів відповідача, але не більше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З позовної заяв вбачається, що після припинення спільного проживання, малолітня дитина залишились проживати разом з матір`ю. На думку позивача, батько не виконує належним чином батьківські обов`язки, не приділяє уваги вихованню сина, його лікуванню, навчанню, відноситься до батьківських обов`язків безвідповідально. Як вбачається із копії військового квита, [PERSON] є військовослужбовцем. Відповідно до копії купівлі-продажу квартири, [PERSON] на праві власності належить квартира в м.Чугуїв. А, також згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є власником земельної ділянки в с.Гур`ївка, Миколаївської оласті. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України За приписами статті 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України). Вирішуючи питання про стягнення додаткових витрат на дитину суд враховує положення ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України, відповідно до яких мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Чинним законодавством України не передбачений вичерпний перелік таких додаткових витрат на утримання дитини. Підставою призначення додаткових витрат є особливі обставини, які можуть бути зумовлені, як негативними і так і позитивними фактами. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналізуючи дану норму, суд при розгляді справи виходить з того, що до додаткових витрат закон відносить витрати, не пов`язані з повсякденним звичайними витратами на проживання, харчування, одяг, та інше, що пов`язане із забезпеченням життєвих потреб, на які стягуються аліменти на утримання дитини. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини (аліменти). У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 13.09.2017 р. у справі №6-1489цс17. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до консультативних висновків спеціалістів з медичного центру «Доктор Царук», [PERSON] за рекомендаціями лікарів, на постійній основі потрібно проходити планові огляди, відвідувати навчальний заклад з відповідною програмою, де йому необхідні особливі матеріали, приладдя, а також комплексно курсами приймати медикаменти та вітаміни. Також висновок містить рекомендації по лікуванню та реабілітації. Позивач несе значні витрати за медичні послуги що підтверджується долученими квитанціями. У частині витрат у розмірі 5000грн, суд задовольняє позовні вимоги, оскільки такі витрати є дійсно\~ необхідними для лікування та підтримки його розвитку. Тому, такі додаткові витрати підлягають до стягнення з відповідача щомісячно\~ до досягнення дитиною повноліття. За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення додаткових витрат на дитину є такими, що підтверджені належними доказами, в зв`язку чим підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного, та

Outcome: approved