Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з вищезазначеним позовом, в обгрунтування якого посилались на те, що 08.06.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №2007-063-М про надання кредиту в розмірі 56000 доларів США, зі сплатою відсотків в розмірі 17% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 11.06.2007 року було укладено договір іпотеки №2007-063-М, згідно умов якого в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS] , що належала іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 29.06.1998 року. В зв`язку із виникненням заборгованості за кредитним договором банк звернувся до суду та рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.12.2015 року у справі №203/1016/15-ц з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку було стягнуто заборгованість за кредитним договором №2007-063-М від 08.06.2007 року в сумі 67165,69 доларів США. В квітні 2024 року банк випадково дізнався, що квартира [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки, неодноразово протиправно була відчужена та наразі належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2016 року. З інформаційної довідки від 09.04.2024 року банком отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої і стало відомо щодо зміни власника майна. Так, було встановлено, що 15.12.2014 року державним реєстратором Хабло К.О. було зареєстровано право власності на квартиру за [PERSON] на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08.08.2014 року у справі №200/11702/14-ц, провадження №2/200/3084/14. У даній цивільній справі ухвалою суду від 30.07.2014 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії, залишено без розгляду. На підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15.08.2014 року у справі №200/11704/14-ц, провадження №2/200/3086/14, було припинено обтяження, накладеного нотаріусом на підставі договору іпотеки. В Єдиному державному реєстрі судових рішень вказані судові рішення відсутні. З вказаного вбачається безпідставне внесення неправдивої інформації до Державного реєстру речових прав із відкриттям іншого розділу, що призвело до протиправного відчуження предмету іпотеки. В подальшому, за договором купівлі-продажу від 20.02.2015 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON] , а на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2016 року за [PERSON] . Посилаючись на відчуження іпотечного майна без згоди власника майна та банку, як іпотекодержателя, за неіснуючими судовими рішеннями, наявність в реєстрі даних щодо власника майна та його обтяження іпотекою на момент відчуження, недійсність укладених в подальшому договорів, банк просив визнати недійсним договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 20.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] ; договір купівлі-продажу від 20.08.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за АТ КБ «Приватбанк» право іпотекодержателя на вказану іпотечну квартиру згідно договору іпотеки №2007-063-М від 11.06.2007 року; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2007-063-М від 08.06.2007 року в сумі 67165,69 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки; а також виселити з квартири [PERSON] та усіх зареєстрованих в ній осіб. У наданому відзиві представник відповідача [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування заперечень посилався на те, що [PERSON] не був стороною кредитного договору та договору іпотеки, не був обізнаний про наявність жодних спірних правовідносин щодо останньою, придбав квартиру за оплатним договором, за відсутності в державному реєстрі записів щодо іпотеки та обтяжень, а тому є добросовісним набувачем майна. Останній 8 років проживає в квартирі разом зі своїми батьками, постійно оплачує комунальні послуги. Як добросовісний набувач майна, відповідач не може відповідати за порушення інших осіб, допущених в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів. В зв`язку з цим, право іпотеки є припиненим та відомості про іпотеку відновленню не підлягають. Також представник відповідача посилався на пропуск банком строку позовної давності, оскільки звернувшись в 2015 році з позовом до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] та [PERSON] , банк міг довідатись про порушення свого права або особу, яка його порушила. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон, обтяження на спірну квартиру було припинено 12.11.2014 року, тобто за три місяці до дати звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості. Змінивши строк виконання основного зобов`язання, банк звернувся з розглядаємим позовом лише 31.07.2024 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Відомості в Державному реєстрі є у відкритому доступі, тому позивач знав і міг бути обізнаним про порушення його права, періодично перевіряючи інформацію щодо предмету іпотеки. При цьому, позивач був обізнаний про таке порушення, ще у вересні 2016 року, звертаючись до апеляційного суду з апеляційними скаргами у справах №200/11702/14-ц та №200/11704/14-ц. Договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] було укладено 20.08.2016року. Таким чином, на момент звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] та [PERSON] , квартира вже належала [PERSON] , яка придбала її у [PERSON] . Тобто, вже в 2015 році банк мг довідатись про те, що квартира двічі відчужувалась, інформація про що містилась в Державному реєстрі речових прав. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що про відчуження іпотечного майна та припинення записів про іпотеки та про обтяження банк дізнався лише в квітні 2024 року, отримавши інформацію з відповідних державних реєстрів. Звернувся до суду з даним позовом в липні 2024 року, тобто в межах строку позовної давності. Також зазначив, що на теперішній час заборгованість за кредитним договором залишається не погашеною. В разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Сторона, яка бажає набути нерухомість, перед вчиненням правочину мала перевірити історію придбання та впевнитись у правомірності попередніх переходів майна, відсутність будь-яких заборонна його відчуження. Згідно інформаційної довідки вбачається наявність обмежень, накладених за договором іпотеки, відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] , посилання на судові рішення, доступ до яких є вільним у Єдиному державному реєстрі судових рішень. В запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача [PERSON] посилався на обставини, викладені у відзиві. Також зазначив, що відповідно до отриманої відповідачем виписки з Державного реєстру речових прав також вбачається, що 07.11.2018 року було замовлено інформаційну довідку щодо спірної квартири на запит [PERSON] , яка згідно довіреності, що міститься у цивільній справі №200/11704/14-ц, є провідним юрисконсультом департаменту претензійно-позивної роботи АТ КБ «Приватбанк». Таким чином, в 2018 році банк також знав про відчуження іпотечного майна. Проте, не вчиняв жодних дій щодо захисту своїх прав іпотекодержателя. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська (після зміни найменування Центральний районний суд міста Дніпра) від 02.08.2024 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02.08.2024 року було задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 09.08.2024 року, після усунення недоліків, позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, у підготовчому судовому засіданні. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.11.2024 року було змінено ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02.08.2024 року про забезпечення позову в частині виду забезпечення з арешту на заборону вчинення дій щодо відчуження спірної квартири. Протокольною ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 12.05.2025 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на заперечення, викладені у поданих заявах по суті справи. Інші відповідачі та треті особи за неодноразовими викликами до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили, явку своїх представників не забезпечили, заяв по суті справи та будь-яких клопотань не заявляли. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та його представника, перевіривши доводи, викладені останніми в поданих заявах по суті справи та дослідивши матеріали, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 08.06.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (після зміни найменування ПАТ КБ «Приватбанк», АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №2007-063-М, відповідно до умов якого останній було видано кредит вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом в розмірі 56000 доларів США, терміном до 08.06.2012 року (а.с.19-26, т.1). Згідно п.6.7 кредитного договору сторонами було погоджено, що строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків, винагород та неустойки, встановлюється терміном у п`ять років. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11.06.2007 року між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки №2007-063-М, відповідно до якого останній в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №2007-063-М від 08.06.2007 року передав в іпотеку належну йому на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 29.06.1998 року квартиру [ADDRESS] (після зміни найменування м.Дніпро) (а.с.27-32, т.1). Також 08.06.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №2007/063/М, згідно якого останній поручився за виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №2007-063-М від 08.06.2007 року (а.с.37, т.3). Додатковою угодою №1 від 03.09.2009 року до кредитного договору №2007-063-М від 08.06.2007 року, укладеному між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , строк повернення кредиту було змінено на 14.08.2019 року (а.с.34-36, т.3). Договором про внесення змін №1 від 03.09.2009 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , внесено зміни до укладеного між останніми 11.06.2007 року договору іпотеки №2007-063-М, у т.ч. щодо погодженого з позичальником нового строку повернення кредиту до 14.08.2019 року (а.с.42-47, т.3). Додатковою угодою від 03.09.2009 року до договору поруки №2007/063/М від 08.06.2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , було внесено зміни до договору поруки, у т.ч. щодо погодженого з позичальником нового строку повернення кредиту до 14.08.2019 року (а.с.38, т.3). 20.02.2015 року банк звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №2007-063-М від 08.06.2012 року. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.12.2015 року у цивільній справі №203/1016/15-ц, провадження №2/200/3436/15, позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено та стягнуто з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку заборгованість за зазначеним вище кредитним договором в сумі 67165,69 доларів США (а.с.31-32, т.1). Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, якими суд має право користуватись при здійсненні судочинства в силу Закону України «Про доступ до судових рішень), заочне рішення від 14.12.2015 року не оскаржувалось та набрало законної сили в загальному порядку 25.12.2015 року. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вбачається, що обтяження у вигляді заборони відчуження іпотечного майна, накладеної на підставі договору іпотеки №2007-063-М від 11.06.2007 року, було припинено державним реєстратором Замфір О.М. на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15.08.2014 року у справі №200/11704/14-ц, провадження №2/200/3086/14. Державним реєстратором Хабло К.О. на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08.08.2014 року у справі №200/11702/14-ц, провадження №2/200/3084/14, право власності на спірну квартиру 15.12.2014 року було зареєстровано за [PERSON] . Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Івановим П.М. на підставі посвідченого ним за реєстровим №77 договору купівлі-продажу від 20.02.2015 року, право власності на спірну квартиру 20.02.2015 року було зареєстровано за [PERSON] , а на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20.08.2016 року за реєстрованим №942 20.08.2016 року зареєстровано за [PERSON] (а.с.40-42, т.1). Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що в провадженні Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська перебувала цивільна справа №200/11704/14-ц, провадження №2/200/3086/14, за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору іпотеки, який ухвалою цього суду від 04.09.2014 року, що набрала законної сили 09.09.2014 року, було залишено без розгляду. Відомості щодо ухвалення рішення по цій справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні. Також відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що в провадженні Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська перебувала цивільна справа №200/11702/14-ц, провадження №2/200/3084/14, за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії, який ухвалою цього суду від 30.07.2014 року, що набрала законної сили 05.08.2014 року, було залишено без розгляду. Відомості щодо ухвалення рішення по цій справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні. \~ \~ \~ \~Перевіряючи доводи та заперечення сторін по суті позовних вимог, суд враховує наступне. Згідно термінів, наведених в ст.1 Закону України «Про іпотеку (тут та далі в редакції на момент укладення договору іпотеки), зазначено, що: -нерухоме майно (нерухомість) - земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці і невід`ємно пов`язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Застава повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об`єктів, майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом; -іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; -основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою; -наступна іпотека - передання в іпотеку нерухомого майна, яке вже є предметом іпотеки за попереднім іпотечним договором; -іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; -іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням; -майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника; -боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання; -пріоритет - переважне право однієї особи відносно права іншої особи на те ж саме нерухоме майно; -вищий пріоритет - пріоритет, встановлений раніше будь-якого іншого пріоритету стосовно одного й того ж нерухомого майна; -нижчий пріоритет - пріоритет, встановлений пізніше пріоритету будь-якого іншого пріоритету стосовно одного й того ж нерухомого майна. Згідно ч.ч.1,2,5,6 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. \~ \~ \~ \~Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. \~ \~ \~ \~У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. \~ \~ \~ \~Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. Частинами 1,2,4 та 2 ст.5 Закону України «Про іпотеку» було встановлено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. \~ \~ \~ \~Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Згідно ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору,що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. \~ \~ \~ \~Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Згідно ст.13 Закону України «Про іпотеку» предмет іпотеки може бути переданий в наступну іпотеку за згодою попередніх іпотекодержателів, якщо інше не встановлено попереднім іпотечним договором. Попередня іпотека має вищий пріоритет над наступними іпотеками. Наступна іпотека, предметом якої є декілька об`єктів, що належать різним особам і є предметом попередньої іпотеки, допускається за згодою власників усіх об`єктів нерухомого майна, переданих в спільну іпотеку. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначено підстави припинення іпотеки. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. \~ \~ \~ \~Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Статтею 36\~Закону України\~«Про іпотеку»\~встановлено можливість\~звернення стягнення\~на предмет\~ іпотеки\~шляхом позасудового\~врегулювання,\~згідно із\~застереженням про\~задоволення \~вимог іпотекодержателя,\~що міститься\~в іпотечному\~договорі,\~або згідно\~з окремим\~договором між\~іпотекодавцем і\~іпотекодержателем \~про задоволення\~вимог іпотекодержателя. \~ \~ \~ \~ Рішенням Конституційного Суду України від 14.07.2020 року №8-р/2020 у справі №3-67/2019(1457/19) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення ч.1 ст.23 Закону України «Про іпотеку», та зазначено, що «іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. […] Отже, положення частини першої статті 23 Закону №898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину». Забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема в позасудовому порядку, переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ст.264 ЦК України). У частині\~першій\~ст.266 ЦК України\~визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц\~(провадження №14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №755/13805/16-ц (провадження №14-208цс21) зазначено, що: «31. Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (див постанови від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (пункт 8.6), від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (пункт 40)). 48. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд». В пред`явленому позові та під час розгляду справи представник АТ КБ «Приватбанк» посилався на те, що про порушення свого права банк дізнався лише 09.04.2024 року з отриманої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Суд враховує, що звернувшись до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська 20.02.2015 року з позовом до [PERSON] , як позичальника за кредитним договором №2007-063-М від 08.06.2007 року та до [PERSON] , як поручителя за договором поруки №2007/063/М від 08.06.2007 року, про дострокове стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №2007-063-М від 08.06.2007 року, в забезпечення виконання за якими було укладено договір іпотеки №2007-063-М від 411277152000/Б6 від 11.06.2007 року із [PERSON] , банк, використовуючи своє право згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, змінив строк виконання зобов`язання з\~14.08.2019 року на 20.02.2015 року. Таким чином, з 20.02.2015 року у позивача виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення зареєстрованих в ньому осіб у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, тобто, з урахуванням погодженого в кредитному договорі строку позовної давності у п`ять років, до 20.02.2020 року включно. Проте, банк після набрання 25.12.2015 року законної сили заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.12.2015 року у цивільній справі №203/1016/15-ц, провадження №2/200/3436/15, питання про звернення стягнення на предмет іпотеки не ініціював. В частині заявлених вимог про визнання недійсним договорів купівлі-продажу квартири від 20.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] ; від 20.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнання за банком право іпотекодержателя на іпотечне майно, суд враховує, що до таких вимог застосовується загальний строк позовної давності у три роки, встановлений ст.257 ЦК України. З долученої представником відповідача [PERSON] виписки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 07.11.2018 року було замовлено інформаційну довідку щодо спірної квартири на запит [PERSON] , яка згідно довіреності, що міститься у цивільній справі №200/11704/14-ц, є провідним юрисконсультом департаменту претензійно-позивної роботи АТ КБ «Приватбанк» (а.с.22-25, т.2). Таким чином, з 07.11.2018 року позивач, через уповноваженого представника був обізнаний про відчуження іпотечного майна та виключення з реєстру відповідних записів про його обтяження, а тому мав пред`явити відповідні вимоги про визнання недійсними договорів та визнання прав іпотекодержателя у строк до 07.11.2021 року включно. Пред`явивши позов 31.07.2024 року, банк таким чином пропустив строки позовної давності до усіх заявлених вимог. Поряд із встановленими судом обставинами пропуску позивачем строку звернення до суду, суд також враховує наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі №922/2416/17 зроблено висновок, що: -виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру не впливає на чинність іпотеки. Іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі; -запис про іпотеку не може бути відновлений із моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя; -за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяження особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають; -у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишилася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду в разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя; -у справі з належною вимогою (зокрема, про визнання прав іпотекодержателя) суд має враховувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек зазначених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно. У справі про визнання права іпотекодержателя позивач не позбавлений права доводити недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки. При вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18), від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14-ц (провадження №61-15813сво18), від 09 вересня 2024 року у справі №466/3398/21 (провадження №61-2058сво23)). У випадку виникнення судового спору учасники цивільного обороту мають розуміти, що їхні дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі №466/3398/21 (провадження №61-2058сво23). Велика Палата Верховного Суду підкреслювала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (пункт 220 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі №917/1212/21 (провадження №12-24гс23)). З урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, суд вважає, що вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є належним способом захисту права іпотекодержателя, яким в даному випадку є саме звернення з позовом про визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, суд приймає до уваги, що право власності на спірне іпотечне майно на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08.08.2014 року у справі №200/11702/14-ц, 15.12.2014 року було зареєстровано за [PERSON] ; на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2015 року продано [PERSON] [PERSON] , а останньої на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2016 року продано [PERSON] . Тобто спірна квартира відповідачем [PERSON] була придбано за оплатним договором купівлі-продажу у попереднього власника [PERSON] , якою вона була набута у власність та перебувало у володінні з 20.02.2015 року, на протязі більше року та право власності якого було підтверджено відповідними правовстановлюючими документами, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухомого майно та було вільне від зареєстрованих обтяжень. Ані відповідач [PERSON] , ані попередній власник [PERSON] не були сторонами кредитних та іпотечних правовідносин із АТ КБ «Приватбанк», а також сторонами у відповідних судових справах. Таким чином, як попередній власник [PERSON] , так і відповідач [PERSON] на протязі тривалого часу відкрито володіли та користувались спірним майном, а останній з моменту придбання 20.08.2016 року та по теперішній час, тобто на протязі більше 9-ти років продовжує відкрито володіти майно, утримуючи останнє, оплачуючи житлово-комунальні послуги. Наведені вище обставини свідчать про добросовісність відповідача [PERSON] , яка набувача майна, що з огляду на набуття право на таке майно вільним від зареєстрованих прав інших осіб та обтяжень, свідчить про припинення права іпотеки та відсутності підстав для поновлення відомостей про іпотеку. Оскільки вказані обставині є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних, в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» слід відмовити саме з вказаних підстав, без застосування наслідків пропуску строку позовної давності. В зв`язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем по справі судові витрати покладаються на останнього.

Outcome: dismissed