Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-09 00:00:00

21.08.2024 [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з зазначеною позовною заявою. Ознайомившись з матеріалами справи, суддя своєю ухвалою від 26.08.2024 направив позовну заяву за підсудністю до Володарського районного суду Київської області. Безпосередньо до Володарського районного суду Київської області справа надійшла 30.09.2024. В позовній заяві позивач зазначає, що 18.07.2024 він отримав відмову у вчиненні нотаріальних дій, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,1695 га, що розташована на території Володарської селищної громади та належить на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 757236 від 09.07.2012, кадастровий номер 32221655100:03:006:0013, після [PERSON] , яка померла [INFO] . Свою відмову приватний нотаріус мотивує тим, що він - позивач у встановлений законом строк, не звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини. Позивач своє звернення до суду обґрунтовує тим, що на час відкриття спадщини та станом на час звернення до суду, він перебуває у лавах ЗСУ, тому пропустив визначений законом строк звернення до нотаріуса з поважних причин. Позивач, посилаючись на викладені обставини у позові та на ст. ст. 1266, 1270, 1272 ЦК України, ст. ст.3, 4, 15, 83, 95, 100, 137, 175-177 ЦПК України, просить суд: - визначити йому три місяці додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , 1946 року народження; -судові витрати покласти на нього. 02.10.2024 суд відкрив провадження у справі та призначив підготовче судове засідання на 12.11.2024. Одночасно суд витребував копію спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] . 29.10.2024 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] про тлумачення заповіту та визнання права власності в порядку спадкування. У позові представник [PERSON] зазначив, що за життя матір позивачки - [PERSON] , яка померла [INFO] , вчинила розпорядження на випадок своєї смерті та заповіла на користь [PERSON] (одну другу) частину земельної ділянки площею 4,339 га з кадастровим номером 3221655100:03:006:009. Позивачка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак отримала відмову, оскільки земельна ділянка площею 4,39 га була розділена на дві окремі земельні ділянки і [PERSON] на час смерті належала земельна ділянка площею 2,1695 га, кадастровий номер 3221655100:03:006:0013. Вказує, що оскільки державний акт перебував у [PERSON] , а отже [PERSON] таким чином виконала свою волю щодо розпорядження належним їй майном. Представник позивачки за зустрічним позовом з огляду на викладені обставини, просить суд: - прийняти до спільного розгляду з первісним позовом; -об`єднати в одне провадження цивільні справи № 357/11779/24 та № 364/645/24; - здійснити тлумачення заповіту, складеного 12 серпня 2017 року [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі № 1-1278; - визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013, площею 2,1695 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах Володарської селищної ради; - судові витрати покласти на відповідачів за зустрічним позовом. 04.09.2024 до Володарського районного суду Київської області звернулася [PERSON] з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Ознайомившись з матеріалами цивільної справи, суддя встановила, що така заява підлягає залишенню без руху, оскільки її подано з порушенням вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України про що постановила відповідну ухвалу та надала позивачці час для усунення недоліків. 02.10.2024 на усунення недоліків позивачка надала звіт про експертну грошову оцінку спірної земельної ділянки та долучила платіжну інструкцію на ствердження сплати судового збору, зазначаючи, що таким чином усунула встановлені судом недоліки позовної заяви. У позовній заяві позивачка зазначає, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема до складу спадкового майна увійшла земельна ділянка площею 2,1695 га, кадастровий номер 3221655100:03:006:0013, яка розташована у межах Володарської селищної ради Білоцерківського району Київської області. 07.06.2024 вона звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про права на спадщину за законом, однак 26.07.2024 отримала відмову. З підстав неможливості встановити волевиявлення заповідача, спором між спадкоємцями, та у зв`язку з тим, що вона не подала документ про закликання її спадкування. Оскільки позивачка позбавлена можливості оформити прийняття спадщини у позасудовому порядку вона звернулася до суду та посилаючись на викладені у позові обставини справи та на ст. ст. 328, 1216-1223, 1225, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 141 ЦПК України, просить суд: -визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на частини земельної ділянки площею 2,1695 га, кадастровий номер 3221655100:03:006:0013, яка розташована у межах Володарської селищної ради Білоцерківського району Київської області; -витребувати від приватного нотаріуса Білоцерківського нотаріального округу Цвинтарної І.О. копію спадкової справи; -стягнути з відповідача судові витрати. 12.11.2024, суд, ознайомившись з вище зазначеними позовними заяви та з`ясувавши, що фактично вони стосуються одного предмета спору, прийняв до спільного розгляду зустрічну позовну заяву про тлумачення заповіту та визнання права власності в порядку спадкування [PERSON] у справі № 357/11779/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та об`єднав в одне провадження (справа № 364/645/24 провадження № 2/364/348/24) з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, присвоївши об`єднаній справі - № 357/11779/24 провадження № 2/364/382/24. 14.01.2025 [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання недійсним заповіту. Справу 15.01.2025 передано до Володарського районного суду Київської області. Безпосередньо до Володарського районного суду Київської області справа надійшла 12.02.2025. У позовній заяві позивачка, посилаючись на викладені у позові обставини справи та на ст. ст. 4, 12, 19, 23, 28, 42, 43, 48, 58, 60, 62, 64, 76-81, 83, 133, 137, 141, 174, 175, 176, 177 ЦПК України, просить суд: -визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] 17 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області Озадовською Оленою Миколаївною, зареєстрований в реєстрі № 1357; -визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] 12 серпня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук Мариною Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за № 1-128; -стягнути з відповідачів на користь позивачки понесені судові витрати: судовий збір - 2422,40 грн; витрати на правничу допомогу у розмірі 50000,00 грн. 14.02.2025 судом відкрито провадження у справі у справі № 357/597/25. 10.04.2025 суд об`єднав в одне провадження справу № 357/597/25 провадження № 2/364/138/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним заповіту, та об`єднану справу № 357/11779/24 провадження № 2/364/26/25 присвоївши об`єднаній справі - № 357/11779/24 провадження № 2/364/26/25. 13.05.2025 суд задовольнив клопотання представника [PERSON] та прийняв зміну підстав позову (обґрунтування позовних вимог) щодо визнання заповіту недійсним ( т. 3 а.с. 208-211). 17.06.2025 суд закрив підготовче провадження у об`єднаній справі № 357/11779/24 та призначив до судового розгляду по суті. У судове засідання, 30.09.2025, з`явилися: представник [PERSON] - [PERSON] , представник [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] та її представник [PERSON] . Третя особа: [PERSON] приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області, у судовий розгляд справи не з`явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена, надіслала на адресу суду заяву про проведення судового розгляду у її відсутність( т. 4 а.с. 33, 88, 143, 184, 191, 208). Представник [PERSON] - [PERSON] , у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, щодо визначення додаткового строку в три місяці, строк достатній для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після [PERSON] , яка померла [INFO] , пропущений з поважних причин. Заперечував проти вимог [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] у 2012 році оформила заповіт на користь - [PERSON] , зокрема на земельну ділянку площею 2,1695 га, кадастровий номер 32221655100:03:006:0013, що підтверджується державним актом серії ЯМ №757236. У 2013 році вона уклала договір оренди з ПОП «Світанок», продовжуючи отримувати орендну плату до 2020 року. Надалі, 12 серпня 2017 року, [PERSON] уклала новий заповіт, у якому зазначила земельну ділянку з кадастровим номером 3221655100:03:006:0009. Однак ця ділянка фактично не існувала станом на дату складання заповіту, оскільки ще у 2012 році була поділена і отримала новий кадастровий номер - 32221655100:03:006:0013. Зазначає, що згідно з частиною 1 статті 125 Земельного кодексу України, право власності на землю виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до пункту 13 статті 79-1 ЗКУ, земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав у разі скасування її державної реєстрації, а її кадастровий номер набуває статусу архівного і не може бути повторно використаний. За статтею 1236 Цивільного кодексу України, заповідач має право заповідати лише ті права, які належать йому на момент складання заповіту. Згідно зі статтею 1257 ЦКУ, заповіт, складений особою, яка не мала права на це, або з порушенням форми, є нікчемним. Вказує, що заповіт від 12 серпня 2017 року було складено з порушенням вимог закону, адже [PERSON] не мала права власності на зазначену ділянку, а сам кадастровий номер не існував у Державному земельному кадастрі. Включення цієї ділянки до заповіту є юридично неможливим, що підтверджує нікчемність заповіту 2017 року. Щодо волевиявлення заповідача, зазначив, що відповідно до доказів, долучених до справи, [PERSON] усвідомлювала реальний стан майна, мала інформацію про зміну кадастрового номера та отримувала довідку нотаріуса Озадовської О.М. від 04.08.2017 року, де вказано правильний номер - 32221655100:03:006:0013. На його думку, це свідчить, що вона свідомо не мала наміру заповідати зазначену ділянку іншій особі, а включення старого номера до заповіту є наслідком помилки чи навмисного викривлення інформації. Щодо заповіту від 17 липня 2012 року представник [PERSON] вказав суду, що: - заповіт, складений [PERSON] 17.07.2012 на користь [PERSON] , був посвідчений нотаріусом [PERSON] ; - відповідав дійсному волевиявленню спадкодавця; - протягом її життя не оскаржувався та не визнавався недійсним. Таким чином, стверджує, що заповіт є чинним та законним документом, який підтверджує право [PERSON] на спадкування. Щодо строків прийняття спадщини зазначив, що [PERSON] не міг своєчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини з об`єктивних причин: з грудня 2023 року він перебуває у лавах Збройних Сил України та бере участь у бойових діях; не отримував повідомлень від нотаріуса про відкриття спадкової справи. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України та судової практики Верховного Суду (справа №130/2517/18 від 21.09.2020), це є поважною причиною пропуску строку, тому просить поновити строк прийняття спадщини. Посилаючись на наведені вище обставини просить суд: визнати заповіт від 12.08.2017 недійсним, як складений із порушенням вимог законодавства та без наявного об`єкта. Визначити [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини у зв`язку з поважними причинами, пов`язаними зі службою у Збройних Силах України. Судові витрати просить покласти на відповідача [PERSON] . Одночасно просив суд , у зв`язку з закінченням судового розгляду справи вирішити питання в порядку норми ст.141 ЦПКУ долучити до матеріалів справи докази судових втрат , пов`язаних з розглядом справи, а саме: оригінал квитанції про сплату судового збору від 24.07.2024 на суму 1 211 грн 20 коп., яка знаходиться в матеріалах справи, що подана до суду разом з позовом; оригінали Акту виконаних робіт відповідно до Договору про надання правової допомоги за №2-01/015/24 від 20.07.2024 та квитанцій до прибуткового ордеру за №1/2-01/015/24 від 21.07.2024 на суму - 15 000 грн, та за №2/2-01/015/24 від 30.09.2025 на суму - 20 000 грн. Всього судові витрати складають - 36 211 грн 20 коп. Просив при ухваленні рішення в даній судовій справі прийняти рішення про розподіл судових витрат відповідно до норм ст. 141 ЦПКУ ( т. 5 а.с. 12-14, 15-20, 21-30). Представник [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримав вимоги щодо тлумачення заповіту складеного 12 серпня 2017 року [PERSON] та щодо визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за заповітом на спірну земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що суть спору полягає у визначенні дійсного спадкоємця земельної ділянки площею 2,1695 га, розташованої в межах Володарської селищної ради, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Стверджує, що ця ділянка належала [PERSON] , яка успадкувала її після смерті своєї матері - [PERSON] . Після поділу зазначеної земельної ділянки в рівних частках між [PERSON] та її братом [PERSON] , кожен з них отримав по 2,1695 га, з присвоєнням окремих кадастрових номерів. Щодо заповіту від 17.07.2012, вказує, що заповіт на користь [PERSON] був складений у зв`язку з домовленістю його матері - [PERSON] - про продаж частини землі. Проте через дію мораторію, договір купівлі-продажу укласти було неможливо, відтак [PERSON] фактично не мала наміру передавати землю безоплатно, а заповіт був формальним способом забезпечення умовної домовленості, отже її волевиявлення не було вільним. Відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України, заповіт може бути визнаний недійсним, якщо волевиявлення заповідача не було вільним. Щодо заповіту від 12.08.2017 зазначає, що після завершення терміну користування ділянкою (5 років) [PERSON] склала новий заповіт на користь своєї доньки - [PERSON] . Хоча під час посвідчення вона не мала при собі державного акта (він залишався у [PERSON] ), [PERSON] надала нотаріусу свідоцтво про право на спадщину, що підтверджує її право власності. Відповідно до статті 1236 ЦК України, заповідач має право заповідати як наявне, так і майбутнє майно. [PERSON] володіла лише однією земельною ділянкою, тож її воля була однозначно спрямована саме на передачу цієї землі доньці [PERSON] . Новий заповіт від 12 серпня 2017 року, скасовує попередній від 2012 року (стаття 1254 ЦК України). Щодо позовів інших сторін представник [PERSON] вказав, що позов [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини не підлягає задоволенню, оскільки він не є спадкоємцем за дійсним заповітом. Позов [PERSON] про визнання заповіту недійсним також є безпідставним, оскільки вона не надала жодних доказів того, що заповіт від 12.08.2017 було складено без волі заповідача, недієздатною особою чи з порушенням форми. Заповіт був посвідчений нотаріусом, а його волевиявлення було вільним і усвідомленим. Таким чином, заповіт від 12 серпня 2017 року є дійсним, а спадкоємцем за ним є [PERSON] . Воля спадкодавця була чіткою, послідовною та спрямованою на передачу спадкового майна своїй доньці. Інших спадкоємців чи інших ділянок у неї не було. Просить суд: відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Відмовити у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним заповіту. Тлумачити заповіт від 12 серпня 2017 року як такий, що стосується земельної ділянки кадастровий номер 3221655100:03:006:0013 площею 2,1695 га. Визнати за [PERSON] право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. Судові витрати покласти на відповідачів за зустрічним позовом ( т. 5 а.с. 31-42 ). [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги щодо визнання недійсними заповіту від 17 липня 2012 року та заповіту від 12 серпня 2017 року [PERSON] та визнання права власності у порядку спадкування за законом на частину земельної ділянки площею 2,1695 га кадастровий номер 3221655100:03:006:0013. В обґрунтування позовних вимог представник [PERSON] [PERSON] зазначив, що [PERSON] померла [INFO] , після її смерті відкрилася спадщина до якої увійшла - земельна ділянка 2,1695 га (кадастровий №32221655100:03:006:0013). Вказує, що заповіт 2012 року фактично укладений з метою забезпечення угоди купівлі-продажу, а не передачі у спадщину земельної ділянки. На момент його складання діяв мораторій на продаж земель, тому договір був нікчемним (п.15 Перехідних положень ЗКУ). Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.11.2018 підтвердило зазначене: заповіт і довіреність 2012 року - удавані правочини, спрямовані на приховання незаконного продажу землі. Відповідно до ст. 235 ЦКУ, удавані правочини є недійсними, встановлено, що заповіт і довіреність були лише прикриттям угоди купівлі-продажу, тому цей заповіт вважається удаваним і недійсним, а купівля-продаж - нікчемною угодою. Заповіт від 17.07.2012 не відображав вільної волі заповідачки, тому не створив спадкових прав, тому [PERSON] не є спадкоємцем ні за законом, ні за заповітом. Щодо заповіту від 12.08.2017 вказав, що на дату складання заповіту земельна ділянка площею 4,339 га з кадастровим номером 3221655100:03:006:0009 у попередньому вигляді вже не існувала. Фактично [PERSON] належала земельна ділянка площею 2,1695 га з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013. Тому заповідання 1/2 3221655100:03:006:0009 є заповідання неіснуючого об`єкта. Зазначає, що заповідання неіснуючого об`єкта (або щодо права, яке на момент складання не належало заповідачу) є підставою для визнання такого правочину недійсним. На підтвердження доказової бази долучив до матеріалів справи, зокрема розписки, довіреності, державні акти, рішення попередніх судів і технічну документацію, що фіксують факти поділу, передач грошей і домовленостей. Вважає, що заповіт 17.07.2012 - удаваний / нікчемний у частині, що стосувалась передачі земельної ділянки площею 2,1695 га з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013, оскільки відсутнє волевиявлення заповідача та він не породив спадкових прав на користь [PERSON] . Окрім того останній не довів поважних причин пропуску строку звернення до нотаріуса, оскільки служба в ЗСУ почалася вже після спливу шестимісячного терміну. Щодо заповіту 12.08.2017 [PERSON] та її представник вказують, що він складений щодо неіснуючого об`єкта земельної ділянки площею 4,339, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0009, відтак вважають, що заповіт підлягає визнанню недійсним. Просять суд визнати недійсними заповіти - від 17.07.2012 та від 12.08.2017, які складені з порушенням вимог цивільного законодавства, не відображають дійсного волевиявлення [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на (одна друга) частину земельної ділянки площею 2, 1695 га, кадастровий номер 3221655100:03:006:0013, яка розташована в межах Володарської селищної ради Білоцерківського району Київської області. Стягнути з відповідачів на користь [PERSON] понесені судові витрати, а саме: судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3 633 грн 60 коп.; витрати на професійну правничу допомогу у сумі 50 000 гривень ( т. 5 а.с. 1-10). Ознайомившись із позовними заявами, зустрічною позовною заявою, відзивами, відповіддю на відзив, взявши до уваги позиції учасників об`єднаного позовного провадження, викладені у відповідних заявах, що надійшли до суду, дослідивши матеріали справи та оглянувши спадкову справу, дослідивши оригінали наданих суду письмових доказів, судом встановлено наступне. [INFO] у віці 74 роки померла [PERSON] , [INFO] , про що 30 вересня 2023 року, складено відповідний актовий запис № 1919, свідоцтво про смерть ( т.2 а.с. 61). За свого життя [PERSON] та її брат [PERSON] після смерті матері - [PERSON] , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ( зареєстровано в реєстрі за № 712) від 06 липня 2011 року успадкували, земельну ділянку площею 4,339 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Володарської селищної ради та належить померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю Р1 № 215394, кадастровий номер 3221655100:03:006:009, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 166 ( т. 1 а.с.52). 03 липня 2012 року [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №757236 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 712 від 06.07.2011 на земельну ділянку площею 2,1695 га , яка розташована за адресою: Київська область, Володарський район, смт Володарка, Володарська селищна рада з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013 ( т. 1 а.с.9). Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини не потребують доказування, оскільки визнаються всіма учасниками справи, про що зазначали учасники провадження у своїх заявах та суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини ,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 17 липня 2012 року [PERSON] вчинила заповіт, яким вона заповіла належну їй земельну ділянку площею 2,1695 га, яка розташована за адресою: Київська область, Володарський район, смт Володарка, Володарська селищна рада з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та яка належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №757236, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013, виданим 03 липня 2012 року відділом Держкомзему у Володарському районі громадянину [PERSON] , [INFO] (т. 2 а.с.76). 12 серпня 2017 року, [PERSON] , на випадок своєї смерті вчинила розпорядження, яким заповіла своїй донці [PERSON] , [INFO] , частку земельної ділянки площею 4,339 га, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, від 06.07.2011, № в реєстрі 712, кадастровий номер 3221655100:03:006:009 ( т. 2 а.с.77). Наразі судом достеменно встановлено, що померлій [INFO] [PERSON] на день смерті належала земельна ділянка площею 2,1695 га з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013, право власності на яку підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №757236. На спірну земельну ділянку претендують учасники цього судового провадження, які вважають себе спадкоємцями одні: [PERSON] та [PERSON] за заповітом так і [PERSON] за законом. Вирішуючи спір суд, виходить з наступних міркувань. Так, спадкодавець має повне право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, заповівши його будь-яким фізичним або юридичним особам, включно з державою. Це означає, що він може сам визначати спадкоємців та частки майна, які їм належатимуть, істотно змінюючи спадкування за законом. Найпоширеніший спосіб, де спадкодавець вказує, кому і яке майно передається після його смерті - це складання заповіту. Він може заповідати як усе майно, так і його частину У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У гл. 85 Цивільного кодексу України, яка присвячена спадкуванню за заповітом, законодавець включив ст. 1256, яка регламентує тлумачення заповіту. Мета такого правового регулювання зумовлена необхідністю, з одного боку, з`ясувати дійсний зміст заповіту, а з іншого - зберегти волю заповідача, не допустити юридичної втрати волі, викладеної у заповіті. За ст. 1256 ЦК загальним правилом тлумачення заповітів є тлумачення його самими спадкоємцями, а лише за наявності між ними спору - судом. Встановленим є те, що [PERSON] вчасно звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадкового майна, яке залишилося після смерті матері [PERSON] , на що вказують матеріали спадкової справи дослідженої судом під час судового розгляду справи ( т. 2 а.с. 57-81). У своїй заяві вона зазначила, що претендує на (одну другу) земельної ділянки площею 4,339 га, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, від 06.07.2011, № в реєстрі 712, кадастровий номер 3221655100:03:006:009, та яка була визначена їй заповітом від 12 серпня 2017 року. Однак, 03.05.2025 приватний нотаріус Цвинтарна Ірина Олександрівна ухвалила постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, з огляду на те, що на її запит компетентним органам вона отримала інформацію, що земельна ділянка площею 4,339 га з кадастровим номером 3221655100:03:006:009, була розділена між [PERSON] та [PERSON] і станом на день смерті [PERSON] належала земельна ділянка площею 2,1695 га, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013 ( т. 1 а.с. 55). З огляду на зазначене [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою з вимогою про тлумачення заповіту від 12.08.2017. Позивачка та її представник у позові та під час судового розгляду справи вказав, що оскільки на час смерті [INFO] [PERSON] належала земельна ділянка площею 2,1695 га, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013, а Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №757236, виданим 03 липня 2012 року відділом Держкомзему у Володарському районі перебував у громадянки [PERSON] то маючи на руках свідоцтво про право на спадщину за законом (зареєстровано в реєстрі за № 712) від 06 липня 2011 року за яким [PERSON] та [PERSON] успадкували після [PERSON] , яка померла [INFO] , земельну ділянку площею 4,339 га, з кадастровий номер 3221655100:03:006:009, маючи волю змінити попередній заповіт від 17 липня 2012 року, яким вона заповіла належну земельну ділянку громадянину [PERSON] , вона реалізувала своє право спадкодавця розпоряджатися належним їй майном та склала заповіт таким чином, що із його змісту вбачається, що вона заповідає [PERSON] належну їй земельну ділянку площею 2, 1695 га , з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013. Згідно статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Відповідно до статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з п. 2.1 Глави 3 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Аналогічні правила містяться і в п. 1.6 Розділу IIІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5. Таким чином, тлумачення заповіту судом здійснюється за наявності таких правових умов: зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача та наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту. Об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений із слів та сполучень слів, які утворюють його текст. Оскільки правочином відповідно до українського законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі №755/7730/16-ц). Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Тлумачення заповіту являє собою інтелектуально-розумовий процес, спрямований на з`ясування змісту заповіту як одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Тлумачення полягає в усуненні нечітких, подвійних формулювань у заповіті і подоланні таким чином прогалин у реалізації волі заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. На підставі вищевикладеного, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Наразі суд розглядає справу в порядку позовного провадження, де сторонами є спадкоємці, між якими виник спір, метою суду - встановити справжню волю померлої особи щодо розпорядження майном, але не втручатися у саме право власності та не змінювати волю заповідача та предметом тлумачення є лише текст самого заповіту, а не інші обставини справи. Суд доходить висновку, що наявні обставини, які потребують тлумачення заповіту від 12 серпня 2017 року, оскільки, зміст заповіту містить внутрішні протиріччя, що ускладнює визначення волі померлої та існує питання щодо обсягу майна, що успадковується. У заповіті від 12 серпня 2017 року, [PERSON] , на випадок своєї смерті вчинила розпорядження, яким заповіла своїй донці [PERSON] , [INFO] , частку земельної ділянки площею 4,339 га, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, від 06.07.2011, № в реєстрі 712, кадастровий номер 3221655100:03:006:009. В той же час, встановлено, що зазначена земельна ділянка була поділена між спадкоємцями та [PERSON] відійшла ( одна друга) цієї земельної ділянки (кадастровий номер 3221655100:03:006:009), а саме земельна ділянка площею 2,1695 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013 та на яку вона отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №757236 виданий 03 липня 2012 року відділом Держкомзему у Володарському районі, що фактично не суперечить змісту заповіту. [PERSON] заповідаючи 12 серпня 2017 року [PERSON] ( одну другу) частку земельної ділянки площею 4,339 га, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, від 06.07.2011, № в реєстрі 712, кадастровий номер 3221655100:03:006:009, реалізувала свій намір заповісти [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,1695 га кадастровий номер 3221655100:03:006:009. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з приписами ст. ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Приписами ст.1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Суд зазначає, що відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ст. 1222 ч.1 ЦК України вказує, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення за ст.1225 ЦК України. Ст. 81 ч.1 п. г Земельного Кодексу України визначено, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Таким чином, встановлені судом обставини вказують, що вимоги [PERSON] , щодо визнання права власності у порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 2,1695 га, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013 базуються на законі, оскільки вона є спадкоємцем за заповітом та звернулася в установлений строк до нотаріуса. Наразі позивачем за зустрічною позовною заявою [PERSON] достеменно доведено, а судом встановлено, що обставини за яких [PERSON] вчинила своє розпорядження на випадок смерті заслуговують на увагу і як наслідок суд доходить висновку, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо стягнення судових витрат, суд доходить висновку, що відповідно до положень ст. 141 ЦПК України такі підлягають стягненню з відповідачів, оскільки вимоги [PERSON] суд задовольнив у повному обсязі. Щодо вимог [PERSON] суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Так, [PERSON] стверджує, що має право на спірну земельну ділянку, як спадкоємець за заповітом від 17 липня 2012 року [PERSON] , яким вона вчинила розпорядження на випадок смерті та заповіла належну їй земельну ділянку площею 2,1695 га, яка розташована за адресою: Київська область, Володарський район, смт Володарка, Володарська селищна рада з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та яка належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №757236, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013, виданим 03 липня 2012 року відділом Держкомзему у Володарському районі громадянину [PERSON] , [INFO] ( т. 1 а.с.7). Вказує, що звернувся до приватного нотаріуса Цвинтарної Ірини Олександрівни з заявою про прийняття спадкового майна за заповітом від 17 липня 2012 року, але отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 18 липня 2024 року з підстав того, що ним було пропущено встановлений законом строк для подання такої заяви ( т.1 а.с.5-6). Стверджує, що пропустив визначений строк з поважних причин, оскільки був мобілізований до лав ЗСУ та з вересня 2023 року по кінець листопада 2023 року оформлявся до війська, а з 11.12.2023 вже безпосередньо був лавах ЗСУ та проходив військову службу на фронті. В червні 2024 року він отримав поранення під час захисту Вітчизни та проходив лікування у військовому шпиталі. На ствердження зазначених обставин надав : пакет документів солдата [PERSON] , [INFO] , а саме : довідка військово-лікарської комісії № 870/135 від 10.07.2024, відпускний квиток № 3140 від 11.07.2024, виписка №238 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, медична документація (форма первинної облікової документації) № 027/о , виписка із медичної карти амбулаторного ( стаціонарного) хворого №е9199 знаходився на лікуванні у відділені для хворих Чорнобильського контингенту терапевтичного та неврологічного профілю КП «ДОКЛМ «ДОР» до шпиталю ветеранів війни м. Дніпро, довідка 5876 від 27.06.2024 про тимчасову непрацездатність особи рядового і начальницького складу ( т.1 а.с.10-14). Суд визнає наведені обставини такими, що підтверджуються наданими доказами, беззаперечно віддаючи належне заслугам відповідача як військовослужбовця, однак зауважує, що ці обставини не змінюють правової суті спору та не впливають на правову оцінку спірних відносин. Під час судового розгляду справи представник [PERSON] надав для огляду оригінал повідомленння приватного нотаріуса Цвинтарної Ірини Олександрівни від 29.06.2024 [PERSON] , зокрема, що останній є спадкоємцем за заповітом до майна померлої [INFO] [PERSON] , 1949 року народження. Відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1218, 1219 Цивільного кодексу України спадкування - це перехід майнових і окремих особистих немайнових: прав та обов`язків спадкодавця до його спадкоємців; спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Якщо фізична особа склала заповіт, таким: чином розпорядившись своєю власністю на випадок смерті, і не скасувала його, то у разі її смерті спадкування здійснюється за заповітом, який є останньою волею спадкодавця. Спадкування за заповітом поставлене, серед видів спадкування, на перше місце відповідно до домінанти пріоритетності волі особи. Це закріплено у ст. 1223 ЦК, яка залишає право на спадкування спадкоємцям за законом лише за відсутності заповіту або повного чи часткового визнання заповіту недійсним, неприйняття (відмови) спадщини спадкоємцем за заповітом, усунення від права на спадкування спадкоємця за заповітом, неохоплення заповітом усієї спадщини. Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від ЗО травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Однак наразі судом достеменно встановлено, що спадкодавець - [PERSON] 12 серпня 2017 року, тобто пізніше від дати 17 липня 2012 року, вчинила розпорядження, щодо належного їй майна, а саме земельної ділянки площею 2,1695 га, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013 та заповіла земельну ділянку [PERSON] , таким чином виключила [PERSON] з кола спадкоємців. Зазначене відповідає положенням статті 1254 ЦК України, зокрема, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Представником [PERSON] - [PERSON] надано для дослідження, письмові докази, оригінали яких досліджено судом , а саме: -довіреність від 17 липня 2012 року, якою [PERSON] , [INFO] уповноважує [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , представляти її інтереси з питань пов`язаних з одержанням належної їй плати в грошовому та натуральному виразі за здану в оренду земельну ділянку у розмірі 2,1695 га, яка розташована за адресою: Київська область, Володарський район, смт Володарка, Володарська селищна рада з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та яка належить їй на підставі Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №757236, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013, виданим 03 липня 2012 року відділом Держкомзему у Володарському районі; -розписку від 27.02.2012 [PERSON] , якою вона стверджує, що взяла у борг у [PERSON] - 2200 доларів США на оформлення документів на земельний пай з обіцянкою вирішити на протязі двох тижнів питання отримання акту на земельний пай та повернути борг до березня 2012 року; -розписку від 17.07.2012 [PERSON] , якою вона стверджує, що отримала у борг 10 тисяч доларів США від [PERSON] на лікування онука та які вона зобов`язується повернути до 17.07.2013. Якщо вона не зможе повернути таку суму та земельний пай № 3221655100:03:006:0013, який знаходиться у Володарській селищній раді виданий 3 липня переходить у власність [PERSON] , [INFO]. Посвідчена свідками [PERSON] та [PERSON] ; -лист від 17.07.2025 [PERSON] , яким остання зазначає, що відмовляється від спадщини на пай своєї мами [PERSON] кадастр № 3221655100:03:006:0013, вказує, що претензій до [PERSON] не має. В разі пред`явлення претензій зобов`язується повернути борг матері 10 тис. доларів США. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, предмет доказування - це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір. Таким чином законодавець встановлює межі доказування. Необхідно врахувати, що обставини, які мають значення для справи, але щодо яких спору немає, не підлягають доведенню, оскільки визнані сторонами. Суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторін, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом оглянуто та досліджено зазначені письмові докази, однак вони жодним чином не спростовують наявність волевиявлення [PERSON] , щодо розпорядження належним їй спадковим майном, а саме земельної ділянки площею 2,1695 га, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013, яку вона, як встановлено судом, фактично заповіла 12 серпня 2017 року своїй доньці [PERSON] . Таким чином реалізувавши своє право спадкодавця розпоряджатися належною їй земельною ділянкою на власний розсуд. Наразі судом фактично з`ясовано, що позивач не є спадкоємцем до майна померлої [INFO] [PERSON] , оскільки існує заповіт вчинений пізніше, а саме 12.08.2017 стосовно земельної ділянки на яку претендує [PERSON] , який фактично скасовує попередній, і саме пізніший заповіт має юридичну силу, що визначає, хто є спадкоємцем за заповітом, а той, хто успадковував за першим заповітом, не є спадкоємцем за відсутністю спадщини за заповітом. Тобто [PERSON] не є тією особою, якій слід продовжити строк для подання заяви про прийняття спадкового майна, відтак його вимоги не підлягають задоволенню. Щодо стягнення судових витрат, суд доходить висновку, що відповідно до положень ст. 141 ЦПК України такі не підлягають стягненню з [PERSON] , оскільки суд не задовольнив вимоги [PERSON] у повному обсязі. Щодо вимог [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та визнання заповітів недійсними, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Беззаперечним є те, що [PERSON] є дочкою [PERSON] , що стверджено свідоцтвом про народження (т. 2 а.с.5) та зміна прізвища підтверджена свідоцтвом про одруження ( т.2 а.с.6). 07.06.2024 [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Цвинтарної Ірини Олександрівни із заявою про прийняття спадкового майна, яке залишилося після [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме щодо земельної ділянки площею 2,1695 га, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013 ( т. 2 а.с.59-60). Постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.07.2024 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва з підстав пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадкового майна та ненадання документів для закликання її для спадкування. При цьому нотаріус зазначила , що наразі наявні дві особи , а саме [PERSON] та [PERSON] , які претендують на спадкову земельну ділянку за заповітом ( т. 2 а.с. 21-22). З огляду на наведені обставини [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на частину спірної земельної ділянки у порядку спадкування за законом та визнання недійсним заповіту від 17 липня 2012 року [PERSON] , яким вона вчинила розпорядження на випадок смерті та заповіла належну їй земельну ділянку площею 2,1695 га, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013, яка належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №757236, виданим 03 липня 2012 року відділом Держкомзему у Володарському районі громадянину [PERSON] , [INFO] та визнання недійсним заповіту від 12 серпня 2017 року, яким [PERSON] , на випадок своєї смерті вчинила розпорядження, яким заповіла своїй донці [PERSON] , [INFO] , частку земельної ділянки площею 4,339 га, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, від 06.07.2011, № в реєстрі 712, кадастровий номер 3221655100:03:006:009. Стосовно заповіту від 17.07.2012 [PERSON] та її представник [PERSON] зазначили, що оскільки між [PERSON] і [PERSON] попередньо було укладено домовленості щодо можливої купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,1695 га, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013, даний заповіт був використаний не як справжнє волевиявлення щодо передачі майна у спадок, а як удавана угода, спрямована на приховування фактичного характеру відносин між сторонами, такі дії були спрямовані на уникнення законодавчої заборони продажу земель сільськогосподарського призначення. З огляду на відсутність волевиявлення [PERSON] спірний правочин підлягає визнанню недійсним. Щодо заповіту від 12.08.2017 [PERSON] та її представник [PERSON] вказали, що оскільки станом на час складання заповіту вже не існувало земельної ділянки площею 4,339 га, кадастровий номер 3221655100:03:006:009, оскільки вона була розділена та [PERSON] належала земельна ділянка площею 2,1695 га, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013, посилається на норми статті 1236 ЦК України, за нормами якої спадкодавець може охопити заповітом лише належне йому на час складання заповіту або на яке він у майбутньому матиме право, такий заповіт підлягає визнанню недійсним. Зауважили суду, що оскільки заповіти [PERSON] від 17.07.2012 та від 12.08.2017 наразі слід вважати недійсними то спірна земельна ділянка площею 2,1695 га, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №757236, виданий 03 липня 2012 року відділом Держкомзему у Володарському районі підлягає спадкуванню за законом. Оскільки [PERSON] є донькою [PERSON] , тому претендує на (одна друга) частину зазначеної спадкової земельної ділянки, як спадкоємець першої черги відповідно до положень ст. 1261 ЦК України. З такою позицією суд не погоджується, оскільки відсутні правові підстави для визнання оспорюваних заповітів недійсними, з огляду на наступне. Так судом встановлено, що спадкодавець - [PERSON] 12 серпня 2017 року, відповідно до положень ст. 1254 ЦК України, фактично скасувала заповіт від 17 липня 2012 року, оскільки вчинила розпорядження, щодо належного їй майна, а саме земельної ділянки площею 2,1695 га, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013 та заповіла земельну ділянку [PERSON] , таким чином виключивши [PERSON] з кола спадкоємців. Зазначене відповідає положенням статті 1254 ЦК України, зокрема, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Щодо заповіту від 12 серпня 2017 року, яким [PERSON] , на випадок своєї смерті вчинила розпорядження, та заповіла своїй доньці [PERSON] , [INFO] , частку земельної ділянки площею 4,339 га, кадастровий номер 3221655100:03:006:009, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, від 06.07.2011, № в реєстрі 712. Суд тлумачить зазначений заповіт таким чином, що вчиняючи заповіт 12.08.2017 [PERSON] заповіла [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером3221655100:03:006:0013, площею 2,1695 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах Володарської селищної ради Білоцерківського району Київської області, яка є частиною земельної ділянки площею 4,339 га з кадастровим номером 3221655100:03:006:0009. Відповідно до положень ст. ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, зокрема: 1. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. 2. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. 3. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. 4. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Позиція [PERSON] щодо визнання заповіту недійсним не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи. З огляду на зазначена позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності, як спадкоємцем за законом на частину земельної ділянки площею 2,1695 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 3221655100:03:006:0013 не підлягають задоволенню судом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). [PERSON] не надано жодних належних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання недійсними заповітів та визнання права власності на спадкове майно за нею як спадкоємицею першої черги. Щодо стягнення судових витрат, суд доходить висновку, що відповідно до положень ст. 141 ЦПК України такі не підлягають стягненню з відповідачів, оскільки суд не задовольнив вимоги [PERSON] у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved