Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

у квітні 2025 року ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» (далі позивач) звернулось до суду з цим позовом. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що постановою НКРЕКП від 14 червня 2018 року № 429 ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» видано ліцензію з постачання електричної енергії споживачам. Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги» відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312 (далі ПРРЕЕ) постачає електричну енергію споживачам та виконує функції постачальника універсальних послуг на території Дніпропетровської області. Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги» опубліковано договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг на офіційному веб-сайті https://vasno.com.ua.contract (далі Договір). В п. 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії. Позивач вказує, що [PERSON] (надалі відповідач) приєдналася до договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, внаслідок чого стала споживачем універсальної послуги. Крім того, [PERSON] є побутовим споживачем електричної енергії, на її ім`я відкритий особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , фактично споживає електричну енергію та здійснювала оплату за послуги електропостачання (письмові звернення щодо відключення об`єкту і наміру розірвати публічний договір відсутні), яка постачається на об`єкт, згідно умов нового договору та оплатою частини боргу. Зазначає, що відповідно до інформації з Державного реєстру нерухомості від 31 травня 2024 року за адресою: [ADDRESS] , власником квартири є [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Позивач зазначає, що відповідач тривалий час порушувала умови Договору та не виконувала належним чином покладені на неї зобов`язання, в частині своєчасної та повної оплати за спожиту електричну енергію за адресою: [ADDRESS] , що у свою чергу порушує права ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги». У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх обов`язків, передбачених Договором, станом на 31 березня 2024 року утворилася заборгованість, яка складає 35\~479,92 грн. Постановленою суддею ухвалою від 30 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Недоліки позовної заяви усунуто позивачем 04 червня 2025 року. Постановленою суддею ухвалою від 06 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та відкрите провадження у справі, призначене судове засідання. 10 липня 2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву разом з клопотанням про закриття провадження у справі. У відзиві відповідач зазначила, що вона не погоджується з ухвалою суду про відкриття провадження у справі, вважає, що при її постановленні судом допущені порушення. Також указала, що ані судом, ані позивачем їй не було надіслано ані копії позовної заяви, ані матеріалів, доданих до неї, а тому відповідач фактично позбавлена належному ознайомленню з вимогами позивача, доказами та підставами позову, що унеможливлює ефективну реалізацію її права на захист. Щодо вимог позивача вказала, що є питання щодо законності використання локальних електричних мереж позивачем, оскільки за Конституцією України вони є власністю громад. З чисельних відповідей по всій країні ще жодної не було відповіді, де органи місцевої влади надали б дозвіл на їх використання. На думку відповідача, законних підстав для виникнення заборгованості немає, натомість виникає питання кримінального розслідування за декількома ознаками. Вказувала, що договорів з позивачем не підписувала, оферт позивача не акцептувала, актів прийому-передачі не приймала, товарів і послуг не отримувала. Зазначає, що оплату за комунальні послуги покладено на міські ради. Постановленою судом ухвалою від 25 серпня 2025 року у задоволенні заяви [PERSON] про закриття провадження у справі відмовлено. У задоволенні клопотання [PERSON] про направлення копії позовної заяви з доданими матеріалами на поштову адресу відмовлено. Роз`яснено право [PERSON] ознайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, протягом робочого часу суду у приміщенні Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, в якому підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, а у разі неявки у судове засідання відповідача не заперечила проти ухвалення рішення в заочному порядку. Станом на день розгляду справи відповідь на відзив представником позивача не подано. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлена своєчасно, належним чином. 16 жовтня 2025 року від імені відповідача на електронну адресу суду надійшла заява «про неможливість проведення судового засідання». Однак, у зв`язку з тим, що заява не підписана електронно-цифровим підписом, жодним чином не засвідчена суд повертає її без розгляду. Враховуючи подання відповідачем відзиву на позову заяву, суд вважає, що неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи, а тому вважає за можливе провести розгляд справи за наявними в ній матеріалами. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як установлено судом, позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за спожиту електричну енергію за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] є власником та користувачем указаної квартири, отримує послуги з електропостачання за вказаною адресою. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування.\~Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення\~(ч.\~1,\~ч.\~2\~ст.\~77\~ЦПК України).\~Суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом.\~Обставини справи,\~які за\~законом мають\~бути підтверджені\~певними засобами\~доказування,\~не можуть\~підтверджуватися іншими\~засобами доказування\~(ч.\~1,\~2\~ст.\~78\~ЦПК України).Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Так, з досліджених судом доказів убачається таке Відповідно до Інформаційної довідки про персональні дані для ведення ППР, складеної за підписом начальника Новомосковського ЦОК Гордієнко А. та наданої суду, [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , паспортні дані [NUMBER] має адресу: [ADDRESS] та ККС: 522000539247 /а.с.16/. З наданої суду позивачем інформації про державний реєстр прав на нерухоме майно вбачається, що квартира [ADDRESS] перебуває у приватній власності, дата рішення про реєстрацію 04 листопада 2005 року, підстава свідоцтво про право власності БН, 11 лютого 1992 року, виконавчий комітет Новомосковської міської ради депутатів /а.с.17/. При цьому суд звертає увагу, що відомостей про власника вказаної квартири надана суду Інформація не містить. Також з доводів позовної заяви та позиції відповідача встановлено, що договір про користування електричною енергією між сторонами не укладався. Позивач зазначає, що для проведення розрахунків по оплаті послуги відкрито особовий рахунок № [NUMBER] ЕІС-код точки комерційного обліку 62Z4469980532230 на ім`я [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого надає суду розрахунок боргу відповідача за період з 01 лютого 2022 року по 31 березня 2024 року /а.с.18/ та Інформаційну довідку про персональні дані. У той же час, з відповіді виконавчого комітету Самарівської міської ради від 22 травня 2025 року № 1307/0/2-25, отриманої на відповідний запит суду встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с.23/. З доданого до позовної заяви розрахунку боргу за спожиту електроенергію вбачається, що загальна сума заборгованості за спожиту електроенергію за адресою: [ADDRESS] , за період з 01 лютого 2022 року по 31 березня 2024 року складає 35\~479,92 грн /а.с.18/. Правовідносини між енергопостачальником та побутовими споживачами електричної енергії до 11 червня 2018 року регулювалися Правилами користування електричної енергії для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 зі змінами та доповненнями (дані за текстом ПКЕЕН). Згідно з абзацом 2 пункту 1 ПКЕЕН, ці Правила обов`язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форми власності. Відповідно до пункту 42 ПКЕЕН споживач електричної енергії зобов`язаний оплачувати використану електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. Пунктом 42 Правил користування електричної енергії для населення, обумовлено, що розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку. З 11 червня 2018 року набрали чинності Правила роздрібного ринку електричної енергії, затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 14 березня 2018 року № 312 (далі ПРРЕЕ). Згідно з п. 1.1.1 ПРРЕЕ ці Правила регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими Правилами. Учасниками роздрібного ринку є: електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, у тому числі оператори малих систем розподілу, споживачі, основні споживачі, субспоживачі, виробники електричної енергії, які підпадають під визначення розподіленої генерації, та інші учасники ринку, які надають послуги, пов`язані з постачанням електричної енергії споживачу з метою використання ним електричної енергії на власні потреби. Ці Правила є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку.. Згідно з п. 5.5.5 ПРРЕЕ споживач електричної енергії зобов`язаний: сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; за умови неповної оплати за спожиту електричну енергію припинити власне електроспоживання відповідно до умов договору. Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування в справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Таким чином, позивач як сторона у справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (рішення у справі «Краска проти Швейцарії»). У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. У правовідносинах, що склалися між сторонами, не вбачається наявності спору щодо факту надання послуг ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» з постачання електричної енергії за адресою: [ADDRESS] та існування заборгованості з надання послуг за вказаною адресою, водночас оспорюваним є факт надання послуг саме вказаному у позові відповідачу [PERSON] . Так суд зазначає, що позивачем до позову не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] проживає за вищевказаною адресою, заборгованість за якою просить стягнути позивач, є власником нерухомого майна, або користується (є споживачем) послуг ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги». Надані позивачем розрахунок боргу за спожиту електроенергію за адресою [ADDRESS] , за особовим рахунком № [NUMBER] ЕІС-код точки комерційного обліку 62Z4469980532230 на ім`я [PERSON] , а також Інформаційна довідка про персональні дані для ведення ППР на ім`я [PERSON] , як докази договірних відносин між сторонами, суд оцінює критично, оскільки такі не відповідають вимогам ЦПК України, які визначені для письмових та електронних доказів, складені особисто позивачем, а тому, за відсутності інших належних та допустимих доказів, не можуть бути самостійною підставою для задоволення позовних вимог. При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача, викладені у позові щодо здійснення відповідачем оплати за послуги електропостачання за вказаною адресою, оскільки таких доказів суду не надано, клопотання про витребування доказів представником позивача не заявлено, як і не заявлено разом з позовом, або до початку першого судового засідання клопотання про витребування доказів належності права власності, доказів користування спірним житлом на підтвердження отримання послуг та формування боргу. При цьому, отримана судом інформація про зареєстроване місце проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] хоча і не є доказом на спростування доводів позивача про отримання відповідачем від позивача послуг під час користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , однак указує на наявність обґрунтованих сумнівів у цьому. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд висновує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, у розумінні статей 77, 78 ЦПК України, на підтвердження тієї обставини, що відповідач є споживачем послуг з постачання електричної енергії за спірною адресою, власником указаної квартири, а тому у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за період з 01 лютого 2022 року по 31 березня 2024 року за спожиту електричну енергію. За таких обставин, ураховуючи подання представником позивача заяви про розгляд справи у його відсутність, що позбавляє суд можливості роз`яснити в судовому засіданні наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, суд висновує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю. Інші аргументи та доводи сторін (у тому числі і аргумент відповідача про не направлення позивачем та судом копії позовної заяви з додатками до неї, нечинність кодексів та нормативних актів, не підписання відповідачем з позивачем договору, не акцептування відповідачем оферт позивача), як самі по собі так і у сукупності є такими, що не підтверджені матеріалами справи, внаслідок чого не є підставою для задоволення позовних вимог чи відмови у них, а тому не приймаються судом до уваги та не аналізуються при ухваленні рішення. При цьому суд відхиляє посилання відповідача щодо неналежності боржника зі сплати комунальних послуг до квартири взагалі, оскільки згідно з Законом України «Про комунальні послуги» саме на індивідуального споживача покладено обов`язок зі сплати наданих житлово-комунальних послуг за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Крім того, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи сплату позивачем при зверненні з позовом судового збору, відмову в задоволенні позову, суд вважає за необхідне покласти судові витрати на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed