Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

[PERSON] 24 липня 2024 року звернулася з позовом до відповідачки [PERSON] визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням з метою зняття з реєстрації, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що 02 вересня 1982 року на підставі ордеру № 1804 серія А позивачка [PERSON] разом із членами її сім`ї: донькою [PERSON] , сином [PERSON] , та сином [PERSON] , були вселені до квартири [ADDRESS] . Надалі сімейний стан позивачки змінювався, у зв`язку із чим змінювався і склад її сім`ї: 12 жовтня 1985 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, прізвище позивачки змінено на [PERSON] . 10 листопада 2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірваної, прізвище позивачки після розірвання шлюбу не змінено. Станом на дату звернення до суду із цим позовом у квартирі [ADDRESS] , окрім основного наймача, зареєстровані також: [PERSON] - син (зареєстрований з 13 листопада 1998 року), [PERSON] - онука (зареєстрована з 12 лютого 2015 року). [PERSON] була зареєстрована у житлі, як неповнолітня донька члена сім`ї основного наймача, доньки - [PERSON] , яка [INFO] померла. Не зважаючи на те, що [PERSON] була зареєстрована у вказаній квартирі з 12 лютого 2015 року, проте, фактично жодного дня [PERSON] у такому житлі не проживала, так як проживає за адресою місця проживання свого батька - [ADDRESS] . За весь час своєї реєстрації у житлі [PERSON] не здійснила жодного платежу щодо утримання такого житла, або за користування таким житлом. Особисті речі [PERSON] у житлі - відсутні, що підтверджується актами обстеження на факт не проживання, складеними сусідами та посвідченими головою правління ОСББ «Сокіл 145». [PERSON] , разом із своєю матір`ю - [PERSON] , без поважних причин, починаючи з 01 травня 2014 року покинули житло у якому вони зареєстровані, з того часу не цікавилися таким житлом, не приймали участь в його утриманні та поліпшенні, не здійснювали оплату комунальних рахунків тощо, однак, зокрема [PERSON] не бажає добровільно знятись з реєстрації місця проживання, хоча і має інше житло для проживання, що порушує права та інтереси наймача, остання вимушена звертатися суду за судовим захистом свої прав та інтересів, та просити суд визнати особу такою, що втратила права користування житлом: визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за даною адресою, а також стягнути з цієї відповідачки на її користь судовий збір сплачений за подання позову в розмірі 1211.20 грн. і витрати на правову допомогу в розмірі 8000 грн. Отже, відповідачка не мешкає в квартирі реєстрації з 2014 року, відсутня вона там більше ніж десять років, за комунальні послуги не сплачує; мешкає в іншому місці, там немає її речей і фактична реєстрація відповідача перешкоджає позивачці користуватися і розпоряджатися своєю квартирою в повній мірі. В зв`язку з вказаним позивач просила усунути для неї перешкоди в користуванні та розпорядженні вказаною її квартирою з боку відповідача шляхом визнання втратившими права користування відповідача в цій квартирі [ADDRESS] , що надасть підстави зняти її з реєстрації в цьому житлі, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідача [PERSON] в судовому засіданні та наданому відзиві заперечував проти позовних вимог, підтримав викладене у відзиві на позов, вважає позов не доведеним і не обгрунтованим, не мешкала у вказаній квартирі з поважних причин і не тривалий час, в неї з позивачкою створилися недоброзичливі відносини після смерті матері, вона повинна була доглядати тяжко хворого дідуся за його місцем мешкання, має неповнолітніх дітей і повинна їх виховувати і доглядати сама без чоловіка, не завжди мала час на позивачку і утримання квартири, іншого свого постійного житла з дітьми не має, отже позов не оснований на законі і просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, з позовом не погодилися, не заперечували проти розгляду справу без їх участі та винесення рішення на розсуд суду. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і її представника, пояснення відповідача, свідків, з`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з`ясовано, що 02 вересня 1982 року на підставі ордеру № 1804 серія А позивачка [PERSON] (основний наймач), разом із членами її сім`ї, донькою [PERSON] , сином [PERSON] , та сином [PERSON] , були вселені до квартири [ADDRESS] . Надалі сімейний стан основного наймача змінювався, у зв`язку із чим змінювався і склад її сім`ї. 12 жовтня 1985 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, про що Кіровським відділом ДРАЦС м. Дніпропетровська було зроблено актовий запис № 822. Прізвище позивачки змінено на [PERSON] . 10 листопада 2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що Жовтневим відділом ДРАЦС м. Дніпропетровська зроблено актовий запис № 674. Прізвище позивачки після розірвання шлюбу не змінено. Станом на дату звернення до суду із цим позовом у квартирі [ADDRESS] , окрім основного наймача, зареєстровані також: [PERSON] - син (зареєстрований з 13 листопада 1998 року), [PERSON] - онука (зареєстрована з 12 лютого 2015 року). [PERSON] була зареєстрована у житлі, як неповнолітня донька члена сім`ї основного наймача, доньки - [PERSON] , яка [INFO] померла. Як стверджує позивачка, не зважаючи на те, що [PERSON] була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , з 12 лютого 2015 року, проте, фактично жодного дня [PERSON] у такому житлі не проживала, так як проживає за адресою місця проживання свого батька - [ADDRESS] . За весь час своєї реєстрації у житлі [PERSON] не здійснила жодного платежу щодо утримання такого житла, або за користування таким житлом. Особисті речі [PERSON] у житлі - відсутні, що підтверджується актами обстеження на факт не проживання, складеними сусідами та посвідченими головою правління ОСББ «Сокіл 145». Як на правове обгрунтування позову позивачка посилається на наступне. Згідно зі ст. 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України, дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21). Із урахуванням положень ст. 55 Конституції України, ст. 15, 16 ЦК України, ст. 64, 65, 71, 72 ЖК Української РСР, враховуючи те, що особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як квартиронаймач, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 20 вересня 2021 року, прийнятої у справі № 200/17337/17. Зняття з реєстрації місця проживання (перебування) здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) (пункт 3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад». Зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, позивачка стверджує, що [PERSON] разом із своєю матір`ю - [PERSON] , без поважних причин, починаючи з 01 травня 2014 року покинули житло у якому вони зареєстровані, з того часу не цікавилися таким житлом, не приймали участь в його утриманні та поліпшенні, не здійснювали оплату комунальних рахунків тощо, однак, зокрема [PERSON] не бажає добровільно знятись з реєстрації місця проживання, хоча і має інше житло для проживання, що порушує права та інтереси наймача, остання вимушена звертатися суду за судовим захистом свої прав та інтересів, та просити суд визнати особу такою, що втратила права користування житлом: визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за даною адресою, а також стягнути з цієї відповідачки на її користь судовий збір сплачений за подання позову в розмірі 1211.20 грн. і витрати на правову допомогу в розмірі 8000 грн., задовольнивши позов в повному обсязі. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що дійсно (фактичні обставини) 02 вересня 1982 року на підставі ордеру № 1804 серія А позивачка [PERSON] (основний наймач), разом із членами її сім`ї, донькою [PERSON] , сином [PERSON] , та сином [PERSON] , були вселені до квартири [ADDRESS] . Надалі сімейний стан основного наймача змінювався, у зв`язку із чим змінювався і склад її сім`ї. 12 жовтня 1985 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, про що Кіровським відділом ДРАЦС м. Дніпропетровська було зроблено актовий запис № 822. Прізвище позивачки змінено на [PERSON] . 10 листопада 2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що Жовтневим відділом ДРАЦС м. Дніпропетровська зроблено актовий запис № 674. Прізвище позивачки після розірвання шлюбу не змінено. Станом на дату звернення до суду із цим позовом у квартирі [ADDRESS] , окрім основного наймача, зареєстровані також: [PERSON] - син (зареєстрований з 13 листопада 1998 року), [PERSON] - онука (зареєстрована з 12 лютого 2015 року). [PERSON] була зареєстрована у житлі, як неповнолітня донька члена сім`ї основного наймача, доньки - [PERSON] , яка [INFO] померла. Як стверджує позивачка, не зважаючи на те, що [PERSON] була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , з 12 лютого 2015 року, проте, фактично жодного дня [PERSON] у такому житлі не проживала, так як проживає за адресою місця проживання свого батька - [ADDRESS] . За весь час своєї реєстрації у житлі [PERSON] не здійснила жодного платежу щодо утримання такого житла, або за користування таким житлом. Особисті речі [PERSON] у житлі - відсутні, що підтверджується актами обстеження на факт не проживання, складеними сусідами та посвідченими головою правління ОСББ «Сокіл 145». Вказана квартира не приватизована і у власності не перебуває. Суд вважає вимоги позову не підлягаючими задоволенню з огляду на наступне. Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житл о. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не і бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Звертаючись до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, позивач посилається [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з 2014 року та не сплачує комунальні платежі. При зверненні до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач посилається на ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім?ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За приписами ст. 72 ЖК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що [PERSON] фактично жодного дня з моменту реєстрації (12 лютого 2015 року) у спірному житлі не проживала, не здійснила жодного платежу щодо утримання такого житла або за користування ним, не зберігає у житлі своїх особистих речей. Вказує, що відповідач проживає за адресою - [ADDRESS] . На підтвердження своїх вимог, позивач долучив до позовної заяви акти обстежень від 13 лютого 2017 року та від 12 липня 2024 року, у яких поставили свої підписи сусіди та голова правління ОСББ. Таким чином, позивач стверджує, що її онука [PERSON] протягом останніх шести місяців була відсутньою у спірному житлі за адресою - [ADDRESS] , а тому є такою, що втратила право користування таким житловим приміщенням. Відповідач з цього приводу зазначає, що доводи позивача відносно безперервного не проживання (відсутності) у спірному житлі протягом шести місяців не відповідають дійсності, оскільки вона періодично (щонайменше раз на декілька місяців приходить до спірного житла, інколи мешкає та цікавиться ним), зв`язок з житлом не втрачала та ставиться до такого житлового приміщення як до свого постійного місця проживання. Таке ставлення до спірної квартири як до свого постійного місця проживання обумовлено тим, що [PERSON] не має у своїй приватній власності або без власності будь-якого іншого постійного чи тимчасового житла, єдиним місцем реєстрації її проживання є квартира [ADDRESS] , про що свідчить офіційна довідка від 06 серпня 2024 року № 6482 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб. Крім того, відповідач має двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Адресою реєстрації місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] є адреса спірного житла, розташованого у [ADDRESS] (Витяг з реєстру територіальної громади від 05 серпня 2024 року № 2024/009318971, Довідка від 06 серпня 2024 року № 6482 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб). Неможливість постійного проживання з позивачем в одній квартирі обумовлюється неприязним відношенням зі сторони останньої до відповідача та непорозуміннями, наявність двох малолітніх дітей в квартирі створює галас і неспокій, що бентежить позивачку. Зазначене знаходить своє підтвердження у самому факті звернення з даною позовною заявою до відповідача без обґрунтованого наміру та мети. Відносини, які мають місце між позивачем і [PERSON] у свою чергу негативно впливають на інтереси малолітніх дітей останньої. Проте, відповідач об`єктивно ставиться до спірної квартири як до свого постійного місця проживання, зв`язок із яким не втрачала. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 07 липня 2021 року у справі № 554/3289/20 зазначив, що: «При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді спорів, що виникають із житлових правовідносин, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності». Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних такого не проживання. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у житловому приміщенні без причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Доводи позивача про не здійснення платежів на утримання та користування спірним житлом, а також відсутність у ньому особистих речей є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки не є підставами для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у розумінні ч. 1 ст. 71 ЖК України. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного постанові від 24 жовтня 2018 року по справі № 490/12384/16-ц зазначив, що: «Суди дійшли вірного висновку про те, що наявність заборгованості у відповідача за комунальні послуги, а також порушення порядку користування жилою площею (відсутність замка на вхідних дверях до вхідної кімнати, бруд) не є підставою згідно зі статями 71, 72 ЖК Української для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому що не свідчать про втрату інтересу відповідача до спірного житла. Відносно проживання [PERSON] у будинку за адресою - [ADDRESS] варто зауважити, що такий будинок не належить їй на праві власності чи іншому праві, вона та її малолітні діти не зареєстровані у такому будинку. Також, тимчасове проживання у будинку жодним чином не гарантує права проживання в ньому у майбутньому. У вказаному житлі вона тимчасово мешкала через необхідність догляду за тяжко хворим дідусем, який потребував стороннього догляду після інсульту, про що надані медичні документи. При цьому, можливість постійного проживання відповідача у спірній квартирі обмежується позивачем через погане особисте ставлення зі сторони останньої. Відповідачка наголошує на тому, що єдиним житлом, на яке вона розраховує і яким має законне право користуватися разом із малолітніми дітьми є спірна квартира [ADDRESS] . Щодо актів обстежень від 13 лютого 2017 року, від 12 липня 2024 року, на які посилається позивач як на підтвердження відсутності відповідача у спірній квартирі варто зазначити, що такі акти не можуть достовірно підтверджувати безперервну відсутність [PERSON] у спірній квартирі протягом шести місяців підряд та користування нею. Такі акти можуть лише підтвердити факт відсутності [PERSON] у спірній квартирі в певну дату та певний час (13 лютого 2017 року і 12 липня 2024 року) та ніяким потверджують безперервну її відсутність у квартирі протягом шести місяців Відповідно до ч. З ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу ш здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони я, в якому вона проживає. Підставою для виникнення у неповнолітнього права користування жилим приміщенням, яким користується один з його батьків, є вселення неповнолітнього до жилого приміщення. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного а на піклування батьків. З точки зору ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками інтересів дітей, і однією з функцій такого представництва є управління їх майном. Майном малолітньої дитини в силу закону батьки управляють без спеціальних на те повноважень. Таким чином, право користування житловим приміщенням у відповідача - дітей, що є малолітніми дітьми, є похідним від права їх матері, тобто самого відповідача. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Таким чином, діти відповідача зареєстровані та проживають зі своєю матір`ю у спірній квартирі, при цьому чоловіка відповідач не має, інший шлюб відповідач не укладала та не має свого іншого постійного житла. З урахуванням відсутності підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно також і відсутні вони і для визнання відповідача дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки права дітей на житло є похідними від прав батьків. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої 31 березня 2021 року у справі 72/17, вимога про визнання відповідача такою, що втратила право користування ним приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідача права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте, таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Аналогічна правова позиція міститься і у постанові Верховного Суду від14 грудня 2023 року у справі №521/7073/21. З урахуванням викладеного, вимоги позивача про визнання відповідача такими, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] корпусу [ADDRESS] не ґрунтуються на законі, не є виправданими, необхідними для захисту прав позивача та не є співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у право на житло. Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Ргокороуіс V. Ки88Іа). заява № 58255/00, пукт 36, ЕСНК 2004-ХІ). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов?язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З вищеописаних фактичних обставин вбачається, що у відповідача та її дітей є триваючий зв`язок з конкретним місцем - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Глиною державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Реєстрація місця проживання є лише фіксацією місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на право власності Відповідача на нерухомість, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/2003 від 30 січня 2003 року зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Розгляд цієї позовної заяви призведе до поновлення прав відповідача, оскільки із вищеописаних обставин вбачається, що права відповідача були порушені. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Позивачка зараз не є власником вказаного житла, а отже і не має права вимагати усунення перешкод в його користуванні. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положення частини другої статті 13 Цивільного Кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Суд же розглядає позов лише в межах заявлених вимог. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується, не законних перешкод позивачу відповідач не чинив і не чинить, звернення позивача до правоохоронних органів з приводу вселення чи житлового питання не було. Позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв цим позивачем до суду не надано. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При таких обставинах суд вважає можливим позивачу [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням відмовити. Таким чином суд вважає не доведеними обставини позовних вимог, позов не обгрунтований і не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed