Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

15.11.2024 адвокат Хомич І.О., який представляє інтереси позивача, засобами поштового зв`язку звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, у якому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 01.11.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баландіною Т.М. №2539 в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , видане після смерті [INFO] [PERSON] . Дана позовна заява обґрунтовується тим, що [PERSON] є власником 1/6 частки будинку [ADDRESS] . Право власності набуте останнім на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.03.2002 (справ №759/3368/02) та ухвали Київського апеляційного суду від 21.06.2002 року. У той же час, власником 5/6 часток був його брат - [PERSON] , який набув право власності відповідно до зазначених судових рішень. Позивач, вважаючи, що судового рішення про визнання за ним права власності, достатньо для реалізації ним своїх прав, не реєстрував право власності у БТІ, не вчиняв жодних додаткових дій для оформлення права власності на 1/6 частку будинку. [INFO] [PERSON] (власник 5/6 часток) помер, а спадщину після його смерті прийняла його дружина - [PERSON] . Разом з тим, приватний нотаріус Баландіна Т.М. 01.11.2023 провела державну реєстрацію речового права (права власності) на вказаний будинок за відповідачем у повному обсязі (розмір частки «1»). Підставою для проведення реєстрації стало свідоцтво про право на спадщину від 01.11.2023 №2539, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баландіною Т.М. Враховуючи, що дане свідоцтво видане відповідачу на ту частку будинку, що не є спадковим майном та не належала спадкодавцю на момент відкриття спадщини, позивач вказує, що є достатні підстави для часткового визнання свідоцтва про права на спадщину недійсним. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2024 для розгляду даної позовної заяви визначено суддю Святошинського районного суду м. Києва Єросову І.Ю. Ухвалою суду від 03.12.2024 відкрито провадження у справі, розгляд вирішено проводити у порядку загального позовного провадження із викликом учасників у підготовче засідання на 12.03.2025 року. Крім того, даною ухвалою витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баландіної Т.М. копію спадкової справи, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] 25.12.2024 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баландіної Т.М. надійшла належним чином завірена копія спадкової справи №№31/2023, заведена щодо майна померлого [PERSON] 27.12.2024 через систему «Електронний суд» надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому остання заперечує заявлені вимоги та просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач вважає, що набула право власності на вказаний будинок відповідно до норм законодавства. Їй відомо, що близько двадцяти років тому між її покійним чоловіком та його братом були суперечності щодо спірного будинку, який вона вважала вирішеним з огляду на тривалість відсутності будь-яких претензій з обох сторін. Так, з 1992 року позивач не проживав у вказаному будинку, батьками братів Комендюків було прийнято рішення про позбавлення сина [PERSON] спадкових прав на належне їм майно, що у подальшому й оскаржив позивач. Лише після смерті чоловіка ( [PERSON] ) позивач зателефонував відповідачу та висловив вимогу про передачу йому права власності на 1/6 частину будинку. Відразу відповідач звернулася до приватного нотаріуса, який раніше видав свідоцтво про право на спадщину, з метою перевірки інформації щодо належності 1/6 частини будинку позивачу, однак нотаріус, перевіривши дані реєстрів, повідомила, що жодної інформації про право власності на даний будинок позивача не зареєстровано. Окремо відповідач звернула увагу, що питання відносин права власності між братами Комендюків у 2002 році регулювалося «Тимчасовим положенням про реєстрацію права власності на нерухоме майно» №7/5 від 07.02.2002, зі змісту якого вбачається, що реєстрація права власності на нерухоме майно була обов`язкова, а позивач своєчасно не зареєстрував своє право у БТІ. У подальшому прийнятий 01.07.2004 Верховною Радою України Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV встановив обов`язковість державної реєстрації прав на нерухоме майно, яке так само не було реалізоване позивачем. Відповідач посилається на практику Верховного Суду із даного питання, зокрема, постанову Великої Палати від 13.11.2019 у справі №755/9215/15-ц, зі змісту якої вбачається, що реєстрація договору дарування нотаріусом не свідчить про реєстрацію за особою права власності, а лише відображає факт здійснення правочину. За таких обставин, особа не наділена правом власності на нерухоме майно та не володіє правами власника на розпоряджання таким майном. Також відповідач вказала, що позовна заява не містить доводів про осіб, які порушили права позивача, яким чином вони порушені, з огляду на твердження [PERSON] про набуття ним права власності на 1/6 частину будинку [ADDRESS] . З урахуванням зазначеного, позивач не вказує, чи має він право на спадкування з урахуванням черговості, встановленої законом, чи подавалась ним заява про прийняття спадщини та чи дотримано при цьому встановлений законодавством термін, а також на яку 1/6 частини він претендує з урахуванням, що за ним вже визнано право власності на 1/6 будинку. Позивач не конкретизує, які дії приватного нотаріуса та відповідача вчинені в порушення діючих норм законодавства, що призвели до порушення його права. Ухвалою суду від 12.03.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. 19.06.2025 через систему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення відповідача [PERSON] , в яких остання вказує, що обраний позивачем спосіб захисту, на його думку порушеного права, не є ефективним та не зможе призвести до повернення у його володіння або користування спірної частини майна. Водночас, обрання позивачем неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові. 19.06.2025 через систему «Електронний суд» надійшла заява представника відповідача про зменшення розміру процесуальних витрат - витрат на правову допомогу у разі задоволення судом позовної заяви. Дану заяву адвокат обґрунтовує наявністю у відповідача статусу пенсіонера, невеликого розміру пенсійного забезпечення, а також відсутністю у вказаних втратах «статусу» неминучих у розумінні ЄСПЛ. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Скрибка І.Ю. позовну заяву підтримав та просив задовольнити із зазначених у ній підстав. Підтвердив, що попередньо позивач не звертався до реєстратора, оскільки був переконаний, що рішення суду у 2002 році породило у нього право власності, яке не підлягає обов`язковій реєстрації. Крім того, звернення до реєстратора не мало б позитивного результату для позивача, враховуючи, що право власності на спірну частину зареєстровано за іншою особою, про що містяться відповідні відомості у Реєстрі. У разі задоволення позовних вимог у подальшому позивач звернеться до реєстратора та зареєструє своє право власності, що свідчить про ефективність обраного способу захисту. Адвокат переконаний, що долучені до позову докази підтверджують порушення відповідачем та нотаріусом прав позивача, оскільки останнім видано свідоцтво про право власності на майно, яке фактично за рішенням суду належить іншій особі. Також зазначив, що фактично позивач був позбавлений доступу до будинку, у якому проживає сім`я відповідача, та право власності на 1/6 якого бажає зареєструвати за собою позивач. Наразі власник 1/6 частини будинку має намір розпорядитися належною йому частиною, оскільки проживати у ній не має можливості. Відсутність тривалий час зацікавленості у оформленні права власності викликана відсутністю потреби у такому, про реєстрацію його частки на іншу особу дізнався лише у лютому 2024 року. Представник відповідача - адвокат Гуназа Ю.Є. категорично заперечував щодо задоволення позову, вказуючи на те, що у [PERSON] помер чоловік, а належне йому на праві власності майно остання, прийнявши спадщину, оформила на себе. Після звернення відповідача до нотаріуса останній все перевірив та видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину. У разі задоволення даної позовної заяви та часткового визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину фактично право власності позивача не буде відновлено, що свідчить про неефективність обраного стороною позивача способу захисту порушеного права [PERSON] . Суд, вислухавши позиції учасників справи, ретельно дослідивши наявні у розпорядженні суду матеріали та надані сторонами доказами, надавши оцінку з підстави їх допустимості, достатності, достовірності та належності, доходить таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Приписами ст. 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ході розгляду справи встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.03.2002 (справа №3368/02), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.06.2002, за позивачем [PERSON] визнано право власності на 1/6 частину будинку [ADDRESS] у порядку спадкування та останньому виділено в натурі жилу кімнату площею 13,5 м2, вартістю 14 952 грн. 00 коп., а також огорожу з дошки площею 15,15 м2, огорожу з металевої сітки площею 14,55 м2. У той же час, позивач не звертався до реєстраційних органів для проведення реєстрації за ним права власності, оскільки вважав, що рішення суду, яке набрало законної сили, є достатньою правовою підставою, аби вважати його власником спадкового майна. На переконання суду, враховуючи, що відповідачу було відомо про вказане рішення суду, однак остання, оформлюючи свідоцтво про право на спадщину, не акцентувала увагу нотаріуса на тому, що наявне рішення суду, яким 1/6 частина будинку належить іншій особі - позивачу, суд доходить висновку про те, що відповідач порушила право позивача [PERSON] . Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 у справі №567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.03.2023 у справі №753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 у справі №582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі №910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Представник відповідача, посилаючись на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 02.02.2021 у справі №926/642/19, обстоює позицію, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та таким, що не відновить його право власності. Однак суд не може погодитися із такими твердженнями сторони відповідача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Так, фактично судове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.03.2002 (справа №3368/02), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.06.2002, закріпило за позивачем право власності на 1/6 частину спірного будинку, однак останній не зареєстрував його у подальшому у реєстраційних органах. Таким чином, саме часткова недійсність виданого відповідачу свідоцтва про право на спадщину є найбільш доцільним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, що є одним із послідовних та логічних кроків на шляху до кінцевої мети - реєстрації у встановленому законом порядку права власності та подальшої реалізації прав власника. Крім того, суд звертає увагу, що фактично рішення суду виконане не було, що порушує фундаментальні засади судочинства. Так, виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Дійсно, рішення суду від 18.03.2002 не має статусу правовстановлюючого документа та не надає позивачу [PERSON] статусу власника майна, а є лише підставою для проведення реєстраційних дій щодо такого майна. Суд також сприймає доводи представника позивача про те, що попереднє звернення до реєстраційних органів не було б результативним, оскільки дійсно право власності на спірну частину будинку вже зареєстроване за іншою особою, а тому реєстратор відмовив би у вчиненні реєстраційних дій, а відтак, звернення позивача до суду із даним позовом є найбільш ефективним способом захисту. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Приписами ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України). Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Окремо суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що за своїм змістом свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)). У свою чергу, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України). У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним у випадку доведення існування «вад» на момент його видачі, які свідчать про те, що особа, якій видано свідоцтво, не мала права на спадкування (особа не є спадкоємцем, спадкоємці попередньої черги прийняли спадщину, заповіт є нікчемним тощо). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). За встановлених у ході розгляду справи обставин суд, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, доходить висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки фактично нотаріусом видано відповідачу [PERSON] свідоцтво про право на ту частину спадкового майна, власником якого спадкоємець (чоловік відповідача) не був. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved