Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

У вересні 2025 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О. М. Макарова» на користь [PERSON] 13491,00 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку; 18462,63 грн. компенсація втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків її виплати та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що на підставі розпорядження №22 від 05.01.1977 з 07.01.1977 [PERSON] була прийнята старшою кладівшицею в цех №89 у Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова». На підставі розпорядження №404 від 02.03.2021 [PERSON] переведена в комплекс головного механіка №105 диспетчера у Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова». Відповідно до наказу №923вк від 30.06.2023 позивачку звільнено з 30.06.2023 за власним бажанням у зв`язку з невиконанням підприємства законодавства про працю, умов колективного договору ст. 38 ч. 3 КЗпП України. Відповідно до довідки (вих. №03/105 від 22.05.2024) позивачка працювала на ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» і станом на 22.05.2024 року їй не виплачена заробітна плата та остаточний розрахунок у сумі 51860,00 грн. 31.05.2024 до Державного підприємства «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» направлено вимогу щодо виплатити [PERSON] не виплачену заробітну плату при звільненні у сумі 51860,00 грн. 08.08.2025 ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» проведено остаточний розрахунок із [PERSON] та виплачено заробітну плату та остаточний розрахунок при звільненні у сумі 51860,00 грн. Оскільки на теперішній час заборгованість позивачу у розмірі 51860,00 грн. виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому враховуючи розрахунок компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплат, наведений позивачем, відповідно до якого сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати становить 18462,63 грн. Зазначена сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180,18, 162.1.3,168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач. Відповідно до довідки (вих. №03/105 від 22.05.2024) [PERSON] працювала на ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» середньоденна заробітна плата складає 74,95 грн. ((3176 грн.+ 1396 грн)/61 день). Середній заробіток за час затримки становить 180*74,95 грн. = 13491, 00 грн. Ухвалою суду від 15 вересня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовної заяви. Причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та перебуває і зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірвання контрактів з Російською Федерацією, які складали питому вагу в загальній кількості, великі фінансові збитки. Просимо врахувати ситуацію, яка склалася внаслідок війни, і поставила підприємство на межу виживання. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. На підставі розпорядження №22 від 05.01.1977 з 07.01.1977 позивачка прийнята старшою кладівшицею в цех №89 у Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова». Відповідно до наказу №923вк від 30.06.2023 позивачку звільнено з 30.06.2023 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням підприємства законодавства про працю, умов колективного договору ст. 38 ч. 3 КЗпП України. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2024 року по справі №204/5958/24 стягнуто з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі у розмірі 51\~860,00 грн. 08 серпня 2025 року виконавчої службою було перераховано позивачці заборгованість по заробітній платі у розмірі 51810,00 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Згідно із статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом) але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 28.01.2025 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.\~ Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить за період з 16 вересня 2024 року по 08 серпня 2025 року. Тобто 180 дні х 74 грн. 95 коп. = 13491,00 грн., які підлягають стягнення з відповідача на користь позивача. Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Судом встановлено та даний факт не спростований відповідачем у відзиві щодо порушення відповідачем строків виплати позивачу заробітної плати. За таких встановлених обставин, позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати позивачу становить 18462,63 грн., що підтверджується наданим відповідачем розрахунком та який не спростований позивачем. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно частин 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб). На підставі викладеного,

Outcome: approved