Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] 28.08.2025 року звернулась до Київського районного суду міста Харкова з позовом до Державного біотехнологічного університету про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує, що працювала у Харківському державному університеті харчування та торгівлі на посаді провідного бухгалтера з 01.09.2010 року. У зв`язку з реорганізацією Харківського державного університету харчування та торгівлі та приєднанням його до Державного біотехнологічного університету, останній став правонаступником усіх зобов`язань Харківського державного університету харчування та торгівлі. На підставі наказу №06-06/47 від 03.02.2025 року, трудові відносини між позивачкою та роботодавцем були припинені 14.02.2025 року за угодою сторін. Проте станом на дату звільнення 14.02.2025 роботодавець не провів з [PERSON] розрахунку, зокрема - не було виплачено компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в розмірі 2 168,46 грн, у зв`язку з чим вона звернулась з позовом до суду, в якому просила стягнути з відповідача компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в розмірі 2 168,46 грн та виплати середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку. В обґрунтування дотримання строку звернення до суду пояснила, що зверталася до Харківського окружного адміністративного суду, де провадження було закрито у зв`язку неналежною юрисдикцією. 01.09.2025 ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін 22.09.2025 на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів у відповідача Державного біотехнологічного університету. \~ \~ \~ \~22.09.2025 ухвалою суду клопотання було задоволено та витребувано докази про нарахування заробітної плати позивачці [PERSON] 10.10.2025 на адресу суду через систему «Електронний суд» представником відповідача було подано відзив на позовну заяву разом з витребуваними доказами, в якому зокрема зазначено, що відповідач частково погоджується з вимогами [PERSON] , викладеними у позовній заяві, а саме розміром компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Вказує, що [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах з ДБТУ та працювала на посаді провідного бухгалтера бухгалтерської служби (наказ № 282-к від 22.11.2021), на яку вона була призначена в порядку переведення з Харківського державного університету харчування та торгівлі. Наказом № 06-06/47 від 03.02.2025 Позивачку було звільнено з 14.02.2025 з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. Частина компенсації за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 2 168,46 грн. не були виплачені позивачці з причин того, що вищевказана заборгованість по компенсації за невикористану відпустку виникла під час перебування позивачки у трудових відносинах із Харківським державним університетом харчування та торгівлі, правонаступником якого є Державний біотехнологічний університет. Відповідно до даних бухгалтерського обліку, в процесі реорганізації ХДУХТ, яка здійснювалася на підставі наказу Міністерства освіти і науки України № 689 від 18.06.2021, правопопередником відповідна заборгованість була передана на баланс ДБТУ. Разом із тим грошові кошти від ХДУХТ до ДБТУ для погашення вказаної заборгованості на рахунки ДБТУ переведено не було. Враховуючи те, що зазначена заборгованість має поза бюджету природу, не надійшла на рахунки ДБТУ від ХДУХТ, її виплата не передбачена у поточному кошторисі видатків університету на бюджетний 2025 рік. Зважаючи на це, виплата [PERSON] компенсації за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 2 168,46 грн. за минулі роки роботи у ХДУХТ фактично може бути здійснена ДБТУ виключно на підставі рішення суду, що відповідачем в цій частині позовних вимог не заперечується. Всі інші заявлені вимоги відповідач не визнає, оскільки відсутні правові підстави для застосування до відповідача норм про відповідальність передбачених ст. 117 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, так як вчинення таких бюджетних витрат відповідачем контролюючими органами було б кваліфіковано, як нецільове використання бюджетних коштів, а намагання відповідача здійснити такий видаток бюджетних коштів було б заблоковано Казначейською службою України в порядку здійснення контролю за відповідністю платежів взятим бюджетним зобов`язанням та відповідним бюджетним асигнуванням. Також у відзиві відповідач зазначає про порушення позивачкою строку звернення до суду з даним позовом. 13.10.2025 на адресу суду через систему «Електронний суд» позивачка [PERSON] подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що посилання відповідача на відсутність вини у зв`язку з неперерахуванням коштів Харківським державним університетом харчування та торгівлі є необґрунтованим, оскільки відсутність коштів або їх неперерахування між установами не звільняє роботодавця від обов`язку провести повний розрахунок із працівником у день звільнення згідно зі статтею 116 КЗпП України. Відповідач, як правонаступник попереднього університету, успадковує всі його зобов`язання перед працівниками, у тому числі обов`язок здійснити виплату компенсації за невикористані дні відпустки, незалежно від фактичного отримання відповідних бюджетних асигнувань. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі несвоєчасного розрахунку з вини роботодавця, працівникові виплачується середній заробіток за весь час затримки. Судова практика, зокрема рішення Верховного Суду у справах № 204/6232/18 та № 522/14688/18, прямо вказує: відсутність фінансування не є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності за порушення трудових прав працівника. Отже, дії відповідача свідчать про наявність його вини у порушенні строків виплати компенсації. У відповіді на відзив позивачка надала детальну хронологію дій після звільнення для підтвердження поважності причин пропущення строку. B день звільнення 14 лютого 2025 року позивачка не отримала ні повідомлення від відповідача, ні трудової книжки, ні остаточного розрахунку. 26 березня 2025 року [PERSON] звернулася до відділу кадрів для з`ясування ситуації, де було повідомлено, що наказ про звільнення ще не передано до бухгалтерії. 06 травня 2025 року [PERSON] стала відома фактична відмова у виплаті належних сум. Коли позивачка звернулася до бухгалтера університету і отримала підписаний керівником лист без дати та номера, у якому було зазначено, що виплата не проводиться «оскільки компенсація не підкріплена грошовими коштами ХДУХТ». Цього ж дня, 06 травня 2025 року позивачка звернулася до "Північно-Східного Міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці", де 12 травня 2025 року отримала офіційну відповідь із рекомендацією звернутися до суду для захисту трудових прав через порушення трудового законодавства Державним біотехнологічним університетом. 08 травня 2025 року позивачка подала позов до Харківського окружного адміністративного суду, який 13 серпня було закрито ухвалою суду у зв`язку з визначенням юрисдикції спору як цивільної. 28 серпня 2025 року позивачка повторно подала цивільний позов з тими ж вимогами Київського районного суду міста Харкова, де у самій позовній заяві просила визнати строк звернення до суду непорушеним з поважних причин. Ці дії підтверджують, що позивачка діяла у межах розумного строку, реалізовуючи своє право на судовий захист. Позивач та представник відповідача до судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду були повідомлені належним чином, на адресу суду подали заяви в яких просили розглядати справу за їх відсутності. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, в разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що Наказом № 06-06/47 від 03.02.2025 позивачку [PERSON] було звільнено з 14.02.2025 з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, що підтверджується копією витягу з наказу про звільнення від 03.02.2025 (а.с.3). Як вбачається з витягу з наказу Державного біотехнологічного університету №06-06/47 від 03.02.2025 про звільнення з роботи головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України від 14.02.2025, не відпрацьовано 15 днів відпустки. Факт наявності заборгованості підтверджується офіційною відповіддю бухгалтерії Державного біотехнологічного університету, в якій зазначено, що заборгованість у сумі 2 168,46 грн обліковується як така, що підлягає виплаті, але не підкріплена фактичними коштами. Листом Північно-Східного міжрегіонального управління Держпраці від 09.05.2025 вказано, що під час позапланової перевірки Державного біотехнологічного університету було встановлено порушення частини першої статті 10 Закону України № 2136-IX, а саме невиплата належних при звільненні сум. У листі також зазначено, що станом на 01.04.2025 існує заборгованість перед [PERSON] в розмірі 2 168,46 грн., як компенсація за невикористану щорічну відпустку за попередні роки(а.с. 5-6). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні)роботодавець повинен письмово повідомити працівника вдень їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що до структури заробітної плати входять: Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Системний аналіз цих норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Верховний Суд у постанові від 21.02.2023 року у справі № 910/6968/16 (607/6254/15-ц) вирішуючи спір про наявність обов`язку сплатити нараховану, але невиплачену заробітну плату, звертає увагу на зміст поняття заробітної плати, який узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Відповідачем на вимогу суду надано документи на підтвердження нарахування заробітної плати позивачу, а також визнано наявність заборгованості по виплаті заробітної плати в розмірі 2186,46 грн., яка на день розгляду справи судом не сплачена. Відповідно до ст.1 даної Конвенції, метою цієї Конвенції є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Відповідно до ч.1 ст.2 Конвенції, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Відповідно до ст.12 Конвенції, заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу. Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Таким чином, відповідачем порушено право позивача на отримання заробітної плати, в тому числі заборгованості по виплаті такої, і посилання відповідача на відсутність їх провини у невиплаті всіх сум при звільненні суд вважає необґрунтованим. Відповідно до ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки подень фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Розраховуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку суд виходить з вимог ст. 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 N 100. Згідно з\~пунктом 2 Порядку\~у випадку несвоєчасного проведення з працівником остаточного розрахунку при звільненні середня заробітна плата\~обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи,\~що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з\~пунктом 8 Порядку\~нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться\~шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Враховуючи надану відповідачем довідку про доходи позивача, суд розраховую середньо денну заробітну плату у розмірі 512,95 грн., а виходячи з вимог ст. 117 КЗпП України сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15.02.2025 року по 15.08.2025 року (6 місяців або 130 робочих днів) складає 66683,50 грн., що і підлягає стягненню на користь позивача з відповідача. Щодо заперечень відповідача про пропуск звернення позивача до суду за ст. 233 КЗпП України, суд враховує, що позивач у передбачений 3-х місячний термін 07.05.2025 року звернулась до Харківського окружного адміністративного суду і провадження за даним позовом було відкрито і лише 13.08.2025 року було закрито провадження у зв*язку з неналежною юрисдикцію, і 28.08.2025 року до суду першої інстанції подано позов. За таких обставин, суд вважає, що позивачем строк звернення до суду за захистом своїх трудових прав порушено не було і вважає дані доводи відповідача за цих обставин необґрунтованими. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Outcome: approved