Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-14 00:00:00

27.08.2025 р. позивач [PERSON] через свого представника адвоката Кострикіна Олексія Івановича звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до відповідача Миколаївської міської ради, третя особа: П`ята Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій просив встановити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , терміном в два місяці з дня набрання рішенням законної сили. Також просив суд встановити факт постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що після смерті батька позивача, [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилася спадщина на нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] , з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами. 16.05.2025 року позивач звернувся до державного нотаріуса П`ятої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак у зв`язку з пропущенням шестимісячного строку, відсутністю доказів фактичного прийняття спадщини та документів, що підтверджують право власності спадкодавця на майно, нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії та рекомендував звернутися до суду для вирішення зазначеного питання, у зв`язку з чим позивач отримав Постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії. Пояснив суду, що через поганий стан здоров`я - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , потребував догляду та лікування. Тому позивач постійно проживав разом з батьком. Вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, робили спільні витрати на сім`ю, придбали предмети домашнього ужитку для спільного користування, харчові продукти, ліки, за рахунок спільних коштів здійснювали оплату комунальних послуг. Таким чином, позивач вважає себе таким, що фактично прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] , оскільки постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тобто на час смерті спадкодавця. Представник позивача у позові зазначив, що причина пропуску строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини зумовлена об`єктивними обставинами, а саме: перебуванням позивача у пригніченому психологічному стані через смерть батька, складними сімейними обставинами, проблемами зі здоров`ям, необхідністю оформлення значної кількості документів, а також обмеженнями у пересуванні, спричиненими запровадженням воєнного стану внаслідок повномасштабного збройного вторгнення Російської Федерації в Україну. Крім того, зазначив, що позивач не має спеціальних правових знань, а отримана ним на початковому етапі юридична консультація щодо порядку оформлення спадщини виявилася неправильною, що призвело до хибного розуміння встановлених законом строків та процедур прийняття спадщини. Вказав, що факт родинних відносин між позивачем та його батьком підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15 грудня 2023 року, актовий запис № 382, зареєстрований Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, згідно з яким у графі «батько» зазначено [PERSON] . На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не залишив. З огляду на поважність причини пропуску строку прийняття спадщини та неможливість в інший спосіб захистити своє порушене право, позивач був змушений звернутися в суд з даним позовом. Ухвалою Корабельного\~районного суду\~м.\~Миколаєва від\~01.09.2025 року по зазначеній справі було відкрито загальне позовне провадження та запропоновано відповідачу подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження, позивачу встановлений п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Представник позивача - адвокат Кострикін Олексій Іванович, у судове засідання, призначене на 15.10.2025 року, не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача Миколаївської територіальної громади в особі Миколаївської міської ради, відзиву до суду не надав, в судове засідання, призначене на 15.10.2025 року, не з`явився, судом про дату і час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. У поштовому повідомленні, наявному в матеріалах справи, листоношою проставлена відмітка про отримання поштового відправлення уповноваженою особою. Відповідно до\~Постанови ВС\~від 18\~січня 2023\~року у\~справі №\~752/24739/19\~(провадження\~№ 61-20936св21),\~від 14\~грудня 2022\~року у\~справі №\~758/168/18\~(провадження\~№ 61-6618св22),\~від 06\~жовтня 2022\~року у\~справі №\~824/44/22\~(провадження\~№ 61-8474ав22) напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Крім того, Миколаївська міська рада має зареєстрований електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» (ЄСІТС), а тому посилаючись на висновки Верховний Суд України (зокрема, в справі № 340/9054/21) щодо функціонування електронного судочинства, суд робить висновок, що такий відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи. Представник третьої особи - П`ятої Миколаївської\~державної нотаріальної\~контори Миколаївської\~області Південного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Одеса) в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника, заперечень проти позову не надав. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що підтверджується виданим повторно свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 09 липня 2008 року Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 469 від 12 травня 2000 року. З матеріалів справи вбачається, що позивач - [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] ( [INFO] ), який помер [INFO] . Факт родинних відносин між позивачем та його батьком підтверджується виданим повторно свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15 грудня 2023 року, актовий запис № 382, зареєстрований Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, згідно з яким у графі «батько» зазначено [PERSON] . З метою оформлення своїх спадкових прав після смерті свого батька позивач 16 липня 2025 року звернувся до державного нотаріуса П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Лісовської Наталі Василівни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого батька. Однак того ж дня нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії, мотивуючи відмову тим, що спадкова справа №46/2019, заведена раніше приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Якушевою О.І., не може бути продовжена, оскільки приватну нотаріальну діяльність зазначеного нотаріуса припинено 04 березня 2025 року. Крім того, нотаріус вказала, що згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу УРСР (в редакції, чинній на момент смерті спадкодавця), прийняття спадщини можливе лише шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори у шестимісячний строк або шляхом фактичного прийняття спадщини. Вказаний строк, як зазначено у постанові, сплив 07 листопада 2000 року, а заява про прийняття спадщини у встановлений строк подана не була. Також нотаріус зазначила, що факт прийняття спадщини не встановлений. У тексті постанови, попри підтверджений факт реєстрації позивача з 12 травня 1996 року у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , де й проживав спадкодавець на день смерті, вказано, що згідно з довідкою КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 15 липня 2025 року за №2-1205, спадкодавець [PERSON] був лише користувачем земельної ділянки, а право власності на житловий будинок за ним не зареєстровано. Враховуючи вищенаведене завідувачем П`ятої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївській області було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на нерухоме майно житловий будинок [ADDRESS] . Право власності на зазначений будинок було оформлено на підставі договору про надання земельної ділянки в безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою 24 квітня 1975 р. за № Р 1743 та зареєстрованого у КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 11 листопада 1975 р. за № 1042. Згідно з чинною на той час Інструкцією про порядок реєстрації будинків і домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заст. Міністра комунального господарства Української РСР від 31.01.1966 року, нотаріально посвідчений договір про надання земельної ділянки та затверджений акт про прийняття будинку в експлуатацію належать до правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація домоволодінь. Відповідно до технічного паспорта, виготовленого Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 10 квітня 2019 року на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , інвентаризаційна справа № 1732, встановлено, що за замовленням позивача був складений технічний паспорт, згідно з яким будинок літ. «Б» має загальну площу 44,3 м2, з яких 26,1 м2займають житлові приміщення (дві кімнати: житлова кімната площа 7,7 м2 та житлова кімната площа 18,4 м2), а 18,2 м2 займають допоміжні (нежитлові) приміщення, зокрема: коридор площа 5,4 м2, коридор площа 5,0 м2, кухня площа 5,0 м2 та кладова площа 2,8 м2. 25 листопада 2023 року за замовленням позивача фахівцями ТОВ «Нік-Експерт» було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок садибного типу з присвоєнням реєстраційного номера ТІ01:0636-7194-7251-0278 у Реєстрі будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Згідно з технічним звітом ТОВ «Нік-Експерт» № М-23-146 від 25 листопада 2023 року, на підставі матеріалів реєстраційної справи, що зберігається в архіві КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] . Право власності оформлено на підставі договору про надання земельної ділянки в безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку від 5 березня 1975 року, зареєстрованого 11 листопада 1975 року за № 1042 у КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації». Житловий будинок (літ. Б) зведений із саману, має загальну площу 44,3 кв. м, житлову 26,1 кв. м. До нього належать вбиральня (літ. В) дерев`яної конструкції, споруда № 3 та огорожі № 1 і № 2. Об`єкти самочинного будівництва відсутні. Вбиральня, збудована у 1975 році, відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, не відноситься до самочинного будівництва. Згідно з листом КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 2-1205 від 15 липня 2025 року, у наявних облікових даних відсутні відомості про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Водночас користувачем земельної ділянки за цією адресою станом на 28 грудня 2012 року значився [PERSON] на підставі договору про надання земельної ділянки в безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою 24 квітня 1975 року за № Р 1743. Зміну назви вулиці Адмірала Лазарєва на вул. Миколи Зерова здійснено відповідно до розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації від 26 липня 2024 року № 273-р. Паспортом громадянина України серії [NUMBER] встановлено, що позивач [PERSON] , 1974 року народження, уродженець м. Миколаєва, зареєстрований і фактично проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , з 12 травня 1996 року. Довідка КП «Дирекція єдиного замовника Океан» № 4042 від 6 лютого 2017 року (форма № 3) підтверджує, що власником особового рахунку за вказаною адресою був [PERSON] , 1951 року народження, який помер [INFO] . У цьому ж будинку був зареєстрований його син [PERSON] , який продовжує там проживати. Відповідно до довідки КП «Дирекція єдиного замовника Океан» № 2951 від 29 серпня 2017 року, [PERSON] до своєї смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , де перебував на обліку до 16 листопада 2000 року. За цією адресою також були зареєстровані сторонні особи, які не перебували з ним у родинних відносинах і згодом були зняті з реєстрації. Заповіт на випадок смерті [PERSON] не складався. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» спадкові правовідносини регулюються нормами ЦК України після 1 січня 2004 року, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року, то такі правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) (всюди надалі - ЦК УРСР). На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , діяли норми ЦК УРСР, якими було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (стаття 525 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР врегульовано дії, що свідчать про прийняття спадщини, а саме визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. ЦК УРСР не було встановлено граничного строку, за спливом якого спадкоємцеві не може бути видане свідоцтво про право на спадщину. Подібні за змістом норми містяться і у чинному на даний час ЦК України, так у відповідності до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. З огляду на ч. 4 ст. 3 СК України сім`ю створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. На підставі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; якщо виникнення у особи права на спадщину залежить від неприйняття спадщини або відмови в його прийнятті іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється в три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Згідно з вимогами статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз`яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд вирішує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця для вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 640/16548/16ц, до позовів, які виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, що передбачає виключну підсудність для справ цієї категорії. З огляду на положення наведеної норми Закону, Верховний Суд у постанові від 04.07.2018 у справі № 404/2163/16-ц виклав свою позицію, згідно з якою відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не є доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені ч. 3 ст. 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Таким чином особа, яка проживала разом із спадкодавцем на час його смерті без реєстрації місця проживання, має право у судовому порядку встановити факт постійного проживання разом із спадкодавцем на час його смерті. Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у цивільній справі № 317/2329/15-ц та від 28.02.2018 у цивільній справі № 633/344/16- ц. Враховуючи той\~факт,\~що позивач постійно проживав разом із батьком, так як останній через поганий стан здоров`я потребував постійного догляду та лікування, позивач вів спільне господарство, здійснював витрати на сім`ю, придбання предметів домашнього вжитку, харчових продуктів та ліків, а також оплату комунальних послуг за спільним бюджетом, суд вважає можливим встановити факт постійного проживання позивача- [PERSON] , разом з спадкодавцем, яким є батько позивача [PERSON] . Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; ці обставини визнані судом поважними. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Відповідно п. 24 Постанови № 7 від 30.05.2008 р. Про судову практику у справах про спадкування Пленум Верховного Суду України дав роз`яснення, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Верховний Суд у Постанові від 26.06.2019 року у справі № 565/1145/17 зауважив, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. При вирішенні цивільно-правового спору суд враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004. Стаття 17 Закону України Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачає, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Ільхан проти Туреччини" від 27 червня 2000 року зазначив, що при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст.80 ЦПК України докази в їх сукупності, оскільки позивач пропустила строк прийняття спадщини, то суд вважає за необхідне визнати причини пропуску строку прийняття спадщини спадкоємцем поважними, а позов задовольнити і визначити йому додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини. Задовольняючи позов суд враховує, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. Факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування, тому суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено: «… у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення».

Outcome: approved