Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

В лютому 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності. Позовні вимоги мотивував тим, що зі студентських років він перебував з [PERSON] у дружніх відносинах, був обізнаний про його платоспроможність, у зв`язку з чим двічі надав останньому позику: 23 000 дол. США 10 грудня 2013 року, а також 28\~000 дол. США 20 квітня 2016 року. Проте в обумовлений строк відповідач свої зобов`язання не виконав і позику не повернув. 15 травня 2016 року [PERSON] звернувся до [PERSON] із претензією про повернення боргу, яку він визнав та зобов`язався повернути борг до 30 вересня 2016 року. Починаючи з жовтня 2016 року позивач неодноразово спілкувався з [PERSON] , при цьому останній гарантував виконання зобов`язань своїм будинком та земельною ділянкою. В червні 2018 року [PERSON] дізнався, що [PERSON] ще в 2016 року подарував житловий будинок та земельну ділянку своїй дружині [PERSON] , та 10\~жовтня 2018 року боржник знову підтвердив розпискою свої боргові зобов`язання загалом на суму 51\~000 дол. США та пояснив, що буде подавати позов про оспорювання цього правочину, оскільки дружина відмовилась від попередніх з ним домовленостей про повернення боргу та звернулась із заявою про розірвання шлюбу. В подальшому [PERSON] запевняв, що гарантією повернення боргу буде квартира, яку буде придбано його дружиною. Позивач вказував, що до часу подання позову відповідач позику не повернув, у нього немає достатнього майна для сплати боргу, договір дарування відповідачі уклали менш ніж через місяць після отримання його претензії, що свідчить про намір ухилитись від виконання зобов`язань. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просив суд: визнати недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки під ним на [ADDRESS] , що був укладений між [PERSON] та [PERSON] 09 червня 2016 року і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ємельяновою О. В. та застосувати наслідки недійсності правочину; скасувати запис про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок - номер запису про право власності 14963378 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 30045906 від 14 червня 2016 року 15:14:40, приватний нотаріус Ємельянова О. В., Миколаївський міський нотаріальний округ, Миколаївська область; земельну ділянку кадастровий номер 4810136900:04:073:0020 - номер запису про право власності 14964066 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30046352 віл 14 червня 2016 року 15:27:47, приватний нотаріус Ємельянова О. В., Миколаївський міський нотаріальний округ, Миколаївська область, розташованих за адресою: [ADDRESS] та поновити записи про речові права на нерухоме манно, що існували до проведення державної реєстрації прав за [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.12.2021 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору житлового будинку та земельної ділянки недійсним і скасування запису про державну реєстрацію права власності задоволено частково. А саме: визнано недійсним договір дарування від 09\~червня 2016 року, укладений між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдарованою, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ємельяновою О. В., за реєстровим №\~389; стягнено з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1\~260,80 грн., з кожного по 630,40 грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 31.07.2023 після смерті відповідача [PERSON] , який помер [INFO] , залучено до участі у справі його правонаступників - [PERSON] , та як законного представника неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] . Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15.08.2023 апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.12.2021 - без змін. Згідно постанови Верховного Суду від 29.01.2025 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.12.2021 та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15.09.2023 в частині вимог про визнання недійсним договору дарування та стягнення судового збору скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2025 головуючою по справі визначено суддю Микульшину Г.А. У відповідності до ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.02.2025 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду; ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання у справі. Згідно ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 13.05.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Наполягав на тому, що про укладення оскаржуваного договору дарування від 09.06.2016 йому стало\~вперше відомо\~в червні\~2018\~року від\~самого [PERSON] ,\~який був\~його товаришем\~зі студентських\~років,\~в телефонній\~розмові.\~Так,\~ [PERSON] \~поскаржився йому\~на колишню\~дружину [PERSON] ,\~яка стала\~виганяти його\~із будинку\~ [ADDRESS] ,\~який він\~їй подарував\~у 2016\~році як\~раз для\~того,\~щоб уникнути\~можливого звернення стягнення на цей будинок через боргові зобов`язання, зокрема перед банком, в який він сплачував заборгованість за кредитним договором за придбану квартиру по [ADDRESS] . До цього [PERSON] ніколи позивачу про це не повідомляв, а обґрунтовував не повернення боргів за розписками перед [PERSON] неотриманням у повному обсязі коштів за продаж частки у статутному капіталі своєї фірми, яку продав як відомо позивачу зі слів самого [PERSON] за 100\~000,00 дол. США. І завжди запевняв позивача, щоб той не переживав за повернення боргу за розписками як раз через наявність у нього будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] . [PERSON] продовжував йому вірити щодо повернення боргу за розписками. Більш того обґрунтованість таких намірів [PERSON] , на думку позивача, була підтверджена поданим [PERSON] позовом до колишньої дружини щодо визнання договору дарування будинку недійсним, який він в подальшому залишив без розгляду за своєю заявою у травні 2019 року. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, повідомлені судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомили, правом на подання відзиву не скористались. Третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельянова О.В. в судове засідання не з`явилась, повідомлена судом про розгляд справи належним чином, в заяві від 23.06.2025 просила розглядати справу без її участі. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] з 15 березня 2006 року перебував у шлюбі з [PERSON] , який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2018\~року. 02.12.2011 виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] загальною площею 215,6 кв.м. 14.09.2012 виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на ім`я [PERSON] було видано державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136900:04:073:0020 за адресою: [ADDRESS] . 10.12.2013 позивач [PERSON] надав [PERSON] позику в розмірі 23\~000,00\~дол. США на чотири місяці до квітня 2014 року з процентами у розмірі 20\~% річних, про що останній написав розписку (а.с. 28, т. 1). 20.04.2016 [PERSON] надав [PERSON] безвідсоткову позику у розмірі 728\~000,00 грн., що еквівалентно 28 000,00 дол. США, на строк до 2019 року (а.с. 29, т. 1). Не повернувши борг за розпискою від 10.12.2013, [PERSON] 20.04.2016 визнав свої боргові зобов`язання, додатково написавши розписку, зі змісту якої вбачається, що станом на 20.04.2016 він має борг перед [PERSON] у розмірі 23\~000,00 дол. США, які зобов`язався повернути через місяць - до кінця травня 2016 року (а.с. 30, т.\~1). В обумовлений в розписці від 20.04.2016 сторонами строк - до кінця травня 2016 року, кошти в розмірі 23 000,00 дол. США не були повернуті [PERSON] на користь [PERSON] . Також не повернуті йому і кошти за розпискою від 20.04.2016 в розмірі 728\~000,00 грн., що еквівалентно 28 000,00 дол. США, що [PERSON] не заперечувалось. 15.05.2016, тобто раніше строків, що були погоджені сторонами у розписках від 20.04.2016 (на 23 000,00 дол. США - до кінця травня 2016 року та на 728 000,00 грн., що еквівалентно 28 000,00 дол. США - до 2019 року), позивач звернувся з претензією до [PERSON] , в якій зазначив про надання ним коштів за розписками від 10.12.2013 в розмірі 23 000,00 дол. США та від 20.04.2016 в розмірі 28 000,00 дол. США та послався, що згідно їх домовленості кошти повинні бути повернуті [PERSON] на першу його вимогу. У зв`язку з фінансовими обставинами, що склалися, просив в строк до 30.05.2016 повернути йому всю суму боргу в розмірі 51 000,00 дол. США, попередивши [PERSON] , що у разі відмови повернути борг він буде вимушений звернутися до суду щодо примусового стягнення заборгованості (а.с. 31, т. 1). Вказану претензію [PERSON] вручив особисто [PERSON] 16.05.2016 року, про свідчить його власноручний підпис. Того ж дня [PERSON] надав позивачу письмову відповідь про неможливість через фінансові проблеми повернути борг з проханням надати йому строк три місяці для повернення боргу до 30.09.2016 (а.с. 32, т. 1). Відповідно до договору про відступлення шляхом купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 30.05.2016 [PERSON] передав у власність покупця ТОВ\~«Пріста Рісайклінг-Україна» в особі [PERSON] частку, що становить 25 % статутного капіталу ТОВ «Пріста Рісайклінг-Миколаїв». Ціна продажу цієї частки склала 2 050 000,00 грн. та сторони домовились, що розрахунок буде проведено у безготівковому порядку протягом п`яти робочих днів з дати державної реєстрації статуту товариства в новій редакції (а.с. 68, т. 1). Однак ані у травні 2016 року, ані на час подання позивачем даного позову кошти [PERSON] за розписками у розмірі 51 000,00 дол. США [PERSON] не повернуті, що ним не заперечувалось. Раніше в судових засіданнях при розгляді справи № 489/888/20 ним було підтверджено, що кошти передавались у дол. США у м. Очакові, та не були повернуті [PERSON] , бо ним та дружиною було куплено (погашено борг перед АТ КБ «ПриватБанк») квартиру та автомобіль. Згідно договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 09.06.2016, посвідченого ПН ММНО Ємельяновою О.В., [PERSON] подарував його дружині [PERSON] безоплатно належні йому житловий будинок [ADDRESS] , а обдарована прийняла в дав зазначене нерухоме майно (а.с. 160-161, т.\~2). 18.09.2018 [PERSON] звертався до Ленінського районного суду міста Миколаєва до [PERSON] із позовом про визнання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] недійсним із застосуванням наслідків недійсності договору, скасування державної реєстрації. Як на підставу позовних вимог посилався, що оспорюваний договір дарування від 09.06.2016 був укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах для нього, саме через запозичення ним коштів у [PERSON] в розмірі 51 000,00 дол. США та хвилювання про можливе подальше звернення стягнення на це майно, тому вони з відповідачем, що на той час була його дружиною, вирішили формально позбавити його права власності на це майно (а.с. 40-42, т. 1). 10.10.2018 [PERSON] повторно підтвердив свої боргові зобов`язання перед [PERSON] у розмірі 51 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути на першу вимогу позикодавця. В розписці вказано, що вона діє до повного повернення позичальником взятих в борг грошових коштів (а.с. 33, т. 1). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 165, т. 2). У відповідності до копії спадкової справи № 4/2022, заведеної після смерті [PERSON] . ПН ММНО [PERSON] , спадщину після смерті останнього прийняв його син [PERSON] , подавши відповідну заяву (а.с. 194, т.\~2). Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За загальним правилом ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст.\~202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. У відповідності до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За змістом ч. 5 ст.\~203\~ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3\~ЦК Украйни) Тлумачення, як статті 3\~ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі №\~214/7462/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі №\~337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16\~ЦК України не суперечать частині другій статті 58\~Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №\~369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладання договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від\~15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)). Касаційний суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). При розгляді даної справи судом встановлено, що [PERSON] відчужив належні йому житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] менше ніж через місяць після пред`явлення йому претензії про погашення заборгованості у розмірі 51\~000,00 дол. США і зазначена заборгованість не була ним погашена; майно відчужене на підставі безвідплатного договору; майно відчужене на користь на той час його дружини; на той час інше нерухоме майно у [PERSON] було відсутнє. В добровільному порядку погашення заборгованості перед [PERSON] , в тому числі шляхом сплати грошових коштів, боржник [PERSON] не виконав. Суд також не приймає до уваги заперечення відповідача [PERSON] , заявлені під час першого розгляду цієї справи, щодо того, що станом на час укладення договору дарування не існувало жодного відкритого виконавчого провадження та судового рішення про стягнення заборгованості з неї та/або [PERSON] , яке набрало законної сили, не було накладено арешт на майно, оскільки до обставин, які дозволяють кваліфікувати договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належить момент укладення договору. У цій справі вчинення оспорюваного договору дарування відбулось після настання строку повернення позики, тому аргументи про відсутність виконавчого провадження чи судового рішення необґрунтовані. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач [PERSON] також посилається на те, що « [PERSON] вже пропустив строк позовної давності, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, зокрема про стягнення нібито боргу, що є підставою для відмови у задоволенні позову» (а.с. 103, т.\~2). Згідно положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла\~довідатись про вчинення цього правочину (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі №\~464/5089/15 (провадження № 61-1256св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі №\~761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19), зазначено, що: «позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267\~ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин. У цій справі прокурор не довів, а суди не встановили обставин, що вказували б на поважність причин пропущення позовної давності. У свою чергу позивач, в особі якого подано позов в інтересах держави, узагалі не надав пояснень щодо суті спору та спливу позовної давності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 лютого 2019 року у справі № 904/3280/18, зазначено, що: «визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права». З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний договір дарування був укладений 09.06.2016. Між тим із даним позовом до суду [PERSON] звернувся 21.02.2020, в той час ст.\~257 ЦК України встановлює трирічний строк позовної давності. Однак, згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, [PERSON] посилається на те, що про існування оскаржуваного договору він дізнався в червні 2018\~року в телефонній розмові з самим [PERSON] .\~Доказів на\~спростування вказаної\~обставини в\~матеріалах справи\~не міститься. При цьому суд приймає до уваги, що позивач не є стороною такого договору та не міг знати про його укладення безпосередньо з дати вчинення такого правочину. Згідно з статтями 12, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, судом встановлено, що [PERSON] дізнавшись про укладений правочин від 09.06.2016, стороною якого він не був, лише у червні 2018 року строк позовної давності для звернення до суду не пропустив, і подання цього позову 21.02.2020 не виключає можливості для нього для захисту його порушеного права. [PERSON] , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно, усвідомлював наявність у нього зобов`язань фінансового характеру перед [PERSON] , та заздалегідь передбачав існування негативних наслідків для нього у випадку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на таке майно, мав на меті приховання вказаного мана від кредитора, а тому не мав права на його відчуження, не перестав бути власником майна після протиправного його вибуття з його власності, а тому [PERSON] не стала правомірним власником спірного майна та не набула права на розпорядження ним в майбутньому. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання оскаржуваного договору недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Враховуючи наведені висновки суду, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід розподілити шляхом стягнення з відповідачів в рівних частках на користь [PERSON] в розмірі 1\~261,20 грн. (840,80 грн. за вимогу про визнання договору дарування недійсним + 420,40 грн. за забезпечення позову) по 420,40 грн. з кожного.

Outcome: approved