Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-09 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом та просила визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: - виділити у користування відповідачу [PERSON] : ізольовану кімнату площею 16,9 кв.м. (за планом 2); - залишити у користування позивачу [PERSON] та третій особі [PERSON] : кімнату площею 16,2 кв.м. (за планом 3) та кімнату площею 10,4 кв.м., (за планом 4); - в спільному користуванні співвласників залишити: кухню площею 6,4 кв. м., ванну кімнату площею 1,7 кв. м., вбиральню площею 1,3 кв. м., коридор 8,8 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] в розмірі по 1/3 частки квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно розпорядження №137 від 19.07.2000. Зазначена квартира має загальну площу 61,3 кв.м, складається з 3-х житлових кімнат загальною площею 43,1 кв.м., а саме: 16,9 кв.м., 16,2 кв.м., 10 кв.м.; та інших приміщень, а саме: кухні - 6,4 кв.м., вбиральні - 1,3 кв.м., ванної кімнати - 1,7 кв.м., коридору - 8.8 кв.м. У позивачки з відповідачем виникли спірні питання з приводу користування квартирою та оплатою за комунальні послуги. За вказаних вище обставин позивачка просила задовольнити позов у повному обсязі, оскільки вирішити спір мирним шляхом неможливо. 10 січня 2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Усатовій І.А. Ухвалою суду від 16.01.2020 відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу та третім особам копію позовної заяви з додатками. Відповідач отримав копію позовної заяви 21.07.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. На день ухвалення рішення, відповідач своїм правом не скористався, відзив на позовну заяву не подав. Ухвалою суду від 08.07.2025 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходь до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житла від 19 липня 2020 року № 137, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у рівних долях. Позивачка в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між нею з третьою особою та відповідачем, після оформлення спільного права власності, був погоджений та встановлений порядок користування квартирою, а саме: у її користуванні залишилася кімната за планом 3-я, що складає площу 16,2 кв.м., а у користуванні третьої особи перейшла кімната за планом 4-а, що складає площу 10,4 кв.м. та відповідно у користуванні відповідача залишилася кімната за планом 2-м, що становить 16,9 кв.м. У 1999 році, через сімейні обставини, вона виїхала з вищевказаної квартири, а у травні 2019 року третя особа [PERSON] так само виїхала з даної квартири, в якій залишився проживати відповідач із сім`єю. У зв`язку із тим, що відповідач, незважаючи на встановлений та погоджений порядок користування квартирою, останнім часом ігнорує їхні домовленності щодо сплати комунальних послуг, що призводить до конфліктів, виник спір щодо порядку користування квартирою. Так, судом встановлено, що квартира складається з трьох кімнат - 16,9 кв.м., 16,2 кв.м., та 10 кв.м., кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору. Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва №133102936 від 26.06.2025 у спірній квартирі зареєстровані, окрім власників, також [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] є дітьми позивача. Як вказала позивач та не заперечується відповідачем, що члени її сім`ї займають кімнату площею 16,2 кв.м, а відповідач кімнату 16,9 кв.м., третя особа [PERSON] 10 кв.м, однак між сторонами виник спір стосовно оплати комунальних послуг. Та обставина, що позивач фактично не проживає у спірній квартирі не є беззаперечним доказом відсутності спору між сторонами, оскільки відсутність конкретного порядку користування спірною квартирою, з урахуванням встановлених вище обставин справи, є свідченням наявності у позивача як охоронюваного законом інтересу, так і оспорюваного права, як співласника спірної квартири на звернення до суду з даним позовом з метою ефективного поновлення своїх прав та судового захисту. Суд вважає, що вказані обставини також свідчать про наявність спору щодо порядку користування спірною квартирою між її свіввласниками, в тому числі щодо порядку оплати комунальних платежів. Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Доступом до правосуддя є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права, так і на те, що справа будь-якої особи буде розглянута і вирішена судом. Можливість судового розгляду та доступ до правосуддя є гарантією законності дій державних органів та їх посадових осіб. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Умовами ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За правилами ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно з ч. 1 ст. 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. Зважаючи на те, що спірна квартира складається з трьох окремих ізольований кімнат, приймаючи до уваги частки сторін у праві власності, ту обставину, що виділити ізольоване жиле приміщення таким чином, щоб штучно не погіршити житлових умов позивача та відповідача, суд вбачає за можливе визначити порядок користування квартирою наступним чином: - виділити [PERSON] у користування житлову кімнату площею 16,2 кв.м. - виділити [PERSON] у користування житлову кімнату площею 16,9 кв.м. У спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] залишити: кухню площею - 6,4 кв.м.; вбиральню площею 1,3 кв.м.; ванну кімнату площею - 1,7 кв.м., коридор площею - 8,8 кв.м. Суд вважає, що вказаний порядок користування спірною квартирою не призведе до порушення прав інших осіб. Разом з цим, вирішення спору без визначення порядку користування спірною квартирою не буде відповідати завданням цивільного судочинства, оскільки поставить у залежність сторін від конфліктної ситуації, яка існує та стосується порядку користування спірною. Що стосується проживання інших членів сімей сторін та третьої особи суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року роз`яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. З матеріалів справи вбачається, що у спірній квартирі, крім власників, зареєстровані [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] Разом з тим, відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Отже, реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи, і ніяким чином не є обставиною, що підтверджує право власності чи користування квартирою. У відповідності до вимог ст. 150, 156 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Зі змісту зазначених норм закону вбачається, що власник має право надавати належне йому житло для проживання членів своєї сім`ї та інших осіб. У той же час, жодною нормою закону не визначено, що один із співвласників квартири має право використовувати частку іншого співвласника для проживання членів своєї сім`ї без його згоди, навіть, якщо інший співвласник тимчасово відсутній. Відповідач відзиву на позов не надав. Вочевидь погодившись з викладеним у позові. Сама наявність у провадженні суду зазначеної цивільної справи свідчить про існуючий спір. У даному випадку факт непроживання позивача у квартирі, якщо зазначена обставинам має місце, не свідчить про відсутність спору між сторонами та не позбавляє позивача права на встановлення порядку користування квартирою. Що стосується вирішення витання стосовно прав і обов`язків третьої особи [PERSON] та виділення їй у користування кімнати площею 10,4 кв.м., суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено такого вирішення щодо третьої особи. За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див.: зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20). Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11). Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Як вбачається будь-яких вимог третя особа не пред`являла, а тому у суду відсутні підстави для виділення їй у користування майна. Відповідно до ч. 6 ст. 53 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені статтею 43 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: partial