Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

09.04.2025 року представник позивача звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив суд: зобов?язати [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 20 кв.м., шляхом знесення прибудови до квартири [ADDRESS] , та просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Разом з позовом представник позивача подала заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 10.04.2025 року заяву представника позивача про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, задоволено, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на об?єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1871191051101) та шляхом заборони суб?єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов?язані з державною реєстрацією речових прав на об?єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1871191051101). Ухвалою суду від 22.04.2025 року у вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 14.05.2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання представник позивача з`явилася, просив суд позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2\~ст. 191 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. На підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Рубінчик Л.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1040, [PERSON] набув права власності на квартиру загальною площею 28,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . У подальшому, [PERSON] здійснив будівельні роботи із облаштування прибудови до квартири, належної йому на праві власності, що розташована за вищевказаною адресою. 29.08.2024 року за адресою: [ADDRESS] , представниками Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, Департаменту з благоустрою міста Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, проведено виїзне комісійне обстеження, про що складено відповідний акт, в якому зафіксовано, що за адресою: [ADDRESS] , здійснено реконструкцію квартири [ADDRESS] , шляхом прибудови до неї на землі територіальної громади одноповерхового приміщення з вхідною групою без дозвільних документів, орієнтовною площею - 20 кв.м. Відповідно до інформації Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, вказаної у листі від 03.10.2024 року № 01-18/1576, Одеською міською радою не приймались рішення про передачу у власність або користування земельної ділянки за адресою розташування багатоквартирного будинку [ADDRESS] , зокрема, для будівництва і обслуговування прибудови до квартири [ADDRESS] у зазначеному будинку. У листі Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 01.10.2024 року № 01-8/175 зазначено, що в Реєстрі будівельної діяльності відсутня інформація щодо видачі документів дозвільного/декларативного характеру щодо об?єкта за адресою: [ADDRESS] . Крім того, до Управління не надходили та Управлінням не реєструвались документи дозвільного/декларативного характеру на виконання будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об?єктів за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 11.10.2024 року № 01-11/2161, містобудівні умови та обмеження на будівництво або реконструкцію за адресою: [ADDRESS] , Департаментом не видавались. Таким чином, судом встановлено, що будівництво прибудови до квартири [ADDRESS] , відбулось за рахунок земельної ділянки комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що у встановленому законом порядку для такого будівництва не відводилась, що свідчить про її самовільне зайняття та наявність ознак самочинного будівництва, виходячи з наступного. Будівництво прибудови до квартири [ADDRESS] , здійснювалось без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту. Згідно акта обстеження об?єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території м. Одеса від 29.08.2024 року за адресою: [ADDRESS] , здійснено реконструкцію квартири [ADDRESS] , шляхом прибудови до неї за рахунок земельної ділянки територіальної громади, одноповерхового приміщення з вхідною групою без дозвільних документів, орієнтовною площею забудови - 20 кв.м. У 2023 році [PERSON] набуто за договором купівлі-продажу речові права на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 28,4 кв.м., що додатково підтверджується технічним паспортом від 18.03.2004 року № 503пр-116-ст.27, виготовленим КП «Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об?єктів нерухомості», відповідно до якого зазначена квартира не передбачала наявності будь-яких прибудов чи приміщень. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] здійснено будівництво прибудови до квартири, що розташована на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] , за відсутності передбачених чинним законодавством дозвільних документів. Згідно зі ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», проектування та будівництво об?єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об?єктів; 6) реєстрація права власності на об?єкт містобудування. Відповідно до приписів ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник має право виконувати будівельні роботи після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю та видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт. Згідно з ч. 7 цієї ж статті виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що після набуття права на земельну ділянку та відповідно до її цільового призначення замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами, стандартами і правилами, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю. Таким чином, у разі проведення нового будівництва або реконструкції об?єкта будівництва, що передбачає зміну геометричних розмірів фундаментів у плані, замовник будівництва зобов?язаний підтвердити своє право на проведення будівельних робіт документом, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій буде розміщено об?єкт нерухомості. Відповідно до статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», після завершення будівництва або реконструкції об?єкта замовник зобов?язаний подати декларацію про готовність об?єкта до експлуатації, оскільки без належним чином зареєстрованої декларації про готовність об?єкта до експлуатації використання об?єкта за призначенням є незаконним. Згідно з пунктом 5 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об?єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461, експлуатація об?єкта без прийняття його в експлуатацію забороняється. З огляду на вищевикладене, містобудівні умови та обмеження на будівництво або реконструкцію, документи дозвільного/декларативного характеру, за адресою: [ADDRESS] , не видавались. Таким чином, відсутність повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об?єкта до експлуатації, підтверджують самочинність прибудови за адресою: [ADDRESS] . Самочинне будівництво є грубим порушенням державних будівельних норм та правил, що призводить до хаотичної забудови населених пунктів, створює об?єкти нерухомості, які не відповідають вимогам законодавства, та становить загрозу безпеці під час їх експлуатації. Вказану позицію зазначено у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 464/104/16-ц, де суд вкотре наголосив на неприпустимості самочинного будівництва та необхідності дотримання встановлених процедур отримання дозвільної документації. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 підтверджено, що для визнання об?єкта нерухомості самочинним достатньо наявності хоча б однієї з ознак, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦК України. Таким чином, будівництво прибудови до квартири [ADDRESS] , здійснено за відсутності проектної документації, яка мала розроблятись з урахуванням вимог містобудівної документації, вихідних даних на проектування та дотримання вимог законодавства та будівельних норм, без отримання дозволу на виконання будівельних робіт, отже об?єкт використовується без введення його в експлуатацію, що в свою чергу свідчить про його самочинність. Судом встановлено, що вищевказане будівництво прибудови до квартири [ADDRESS] здійснювалось за рахунок земельної ділянки комунальної власності територіальної громади м. Одеси, яка не була відведена для такої мети у встановленому законом порядку. Як зазначалось судом раніше, Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради повідомив, що рішення стосовно передачі земельної ділянки у власність або користування за адресою: [ADDRESS] , Одеською міською радою не приймались. Крім того, за результатами проведення комісійного обстеження зафіксовано самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності орієнтовною площею 20 кв.м. Згідно із ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об?єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров?я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об?єкти, визначені відповідно до закону як об?єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб?єктів. Об?єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб?єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зoкрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо. Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Як вбачається зі ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з п. Б) ч. 1 ст. 211 ЗК України, громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок. Отже, відповідно до статей 125, 126, 211 ЗК України, використання земельної ділянки без належно оформлених правовстановлюючих документів є самовільним зайняттям та може мати юридичні наслідки, передбачені законом. Судом встановлено, що земельна за адресою: [ADDRESS] , на якій розташована прибудова, використовується за відсутності документів, оформлення яких вбачається необхідним для належного землекористування. Крім цього, у постанові Верховного Суду від 18 липня 2023 року у справі № 522/17034/20 зазначено, що самочинна реконструкція нежитлового приміщення, проведена із захопленням земельної ділянки комунальної власності без відповідного рішення Одеської міської ради про передачу цієї ділянки у власність або користування, є порушенням земельного законодавства. Таким чином, здійснення будь-яких дій, спрямованих на фактичне використання земельної ділянки без належним чином оформлених правових документів, є порушенням приписів земельного законодавства та є самовільним зайняттям такої земельної ділянки. З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що самовільно зайнята земельна ділянка комунальної власності за адресою: [ADDRESS] , повинна бути звільнена шляхом знесення прибудови до квартири [ADDRESS] силами і за рахунок відповідача, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Крім цього, відповідно до ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. б) ч. 3 ст. 152 ЗК України до способів захисту прав на земельні ділянки належить, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Такий спосіб судового захисту спрямований на припинення порушення прав осіб, які є власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких здійснено самочинне будівництво, а також відновлює становище, яке існувало до здійснення протиправної забудови. Так, спірна земельна ділянка є самовільно зайнятою відповідачем розміщенням на ній самочинно збудованої прибудови та використання її під цим об?єктом, що вказує на очевидне порушення майнових прав та законних інтересів територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради як власника цієї земельної ділянки. Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 підтверджено, що власник земельної ділянки має право вимагати знесення самочинно збудованого об?єкта на його земельній ділянці. Таким чином, суд звертає увагу відповідача, що право власника земельної ділянки вимагати знесення самочинного будівництва, здійсненого без його згоди або з порушенням прав інших осіб є правомірним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 914/1785/22 зазначено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будівель і споруд, здійснюється за рахунок осіб, які самовільно зайняли ці ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок здійснюється за рішенням суду. Таким чином, у даній ситуації наявні декілька ознак самочинно будівництва, а саме: будівництво прибудови до квартири [ADDRESS] проводилось на земельній ділянці комунальної власності, що не була відведена у встановленому законом порядку для цієї мети, а також за відсутності відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, без введення в експлуатацію об?єкта будівництва, що унеможливлює здійснення володіння, користування та розпорядження власником - територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради земельною ділянкою, яка знаходиться під відповідним об?єктом. Вищевикладене свідчить, що звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 20 кв.м., шляхом знесення прибудови до квартири [ADDRESS] , за власний рахунок [PERSON] є належним способом захисту прав та охоронюваних інтересів територіальної громади, оскільки вказане будівництво прибудови відбулось із порушенням встановленого порядку для здійснення такої будівництва, за відсутності документів дозвільного та декларативного характеру, що могли підтвердити правомірність забудови земельної ділянки комунальної власності. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивачем за позовну заяву було сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн. та судовий бір за заяву про забезпечення позову у розмірі 1514,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Отже, судовий збір за подачу позову та за заяву про забезпечення позову підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. На підставі викладеного та

Outcome: approved