Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

07.07.2025 року [PERSON] в особі представника - адвоката Рясного В.Д. звернувся до суду з позовом до ГУНП у Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури та ДКС України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Позов обґрунтовано тим, що 09.12.2017 року в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження № 12017150110003303. У вказаному кримінальному провадженні 13.03.2018 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України. 28.03.2018 року у кримінальному провадженні № 12017150110003303 затверджено обвинувальний акт та скеровано до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області. Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11.09.2023 року [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України та виправдано на підставі п.1 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку із тим, що не доведено, що вчинено кримінальні правопорушення, в яких він обвинувачується (справа № 487/1344/18). Вказаний вирок суду набрав законної сили 12.10.2023 року і ніким не був оскаржений до суду апеляційної інстанції. Таким чином [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом з 13.03.2018 року по 12.10.2023 року, внаслідок чого йому завдано моральну шкоду, яка виразилась в душевних хвилюваннях, стражданнях у зв`язку з суттєвим погіршенням його соціального становища, приниження його честі та гідності. Ухвалою суду від 09.07.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання на 11.08.2025 року, 13:00 годину. Крім того, ухвалою суду від 09.07.2025 року в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено. 17.07.2025 року від представника позивача Рясного В.Д. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи повідомлення про підозру [PERSON] від 13.03.2018 року у кримінальному провадженні № 12017150110003303 від 09.12.2017 року та обвинувального акту щодо [PERSON] 17.07.2025 року до суду надійшов відзив від відповідача Миколаївської обласної прокуратури, в якому представниця Кадєєва А.В. просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої сторони і не повинен призводити до її збагачення. Крім того, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Вказана справа не є складною для вирішення, не потребує, глибокого аналізу норм права, побудови спеціальної юридичної логіки та оригінальних правових конструкцій, тому суми за консультацію 5 000 грн., розробку позовної заяви 20 000 грн., представництво інтересів в суді 10 000 грн. та розробка і надіслання запитів 5 000 грн. не є співмірними, необхідними та розумними. 18.07.2025 року до суду надійшов відзив від відповідача ГУНП у Миколаївській області, в якому представниця [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що позивачем не надано доказів, які б доводили фізичний чи психічний вплив з боку державних органів досудового розслідування, тобто наявність моральної шкоди, причинного зв`язку між поведінкою відповідача та настанням наслідків, а також її розміру. Також просили врахувати, що позов, з яким звернувся позивач, за своєю природою є компіляцією вже зроблених та описаних правових позицій Верховного Суду, а тому вважає витрати на правову допомогу необгрунтованими. 21.07.2025\~року до\~суду надійшов\~відзив від\~відповідача Державної\~казначейської служби\~України,\~в якому\~представниця Самарська\~Т.А.\~просила відмовити\~в задоволенні\~позову,\~посилаючись на\~те,\~що у\~постановах Верховного\~Суду вказано,\~що держава\~бере участь\~у справі\~як відповідач\~через відповідні\~органи державної\~влади,\~зазвичай,\~орган,\~діями якого\~завдано шкоду.\~Разом із\~тим,\~залучення або\~ж незалучення\~до участі\~у таких\~категоріях спорів\~Казначейства чи\~його територіального\~органу не\~впливає на\~правильність визначення\~належного відповідача у\~справі,\~оскільки відповідачем\~є держава,\~а не\~Казначейство чи\~її територіальний\~орган. Необхідності зазначення\~таких відомостей,\~як орган\~через які\~грошові кошти\~мають перераховуватись\~або номера\~чи види\~рахунку,\~з якого\~має бути\~здійснено стягнення/списання,\~процесуальний закон\~не встановлює.\~Зазначила,\~що у\~спорах щодо\~відшкодування завданої\~державою шкоди\~у грошовому\~еквіваленті,\~так і\~у спорах\~щодо виконання\~обов`язку з\~виплати такого\~відшкодування,\~підтвердженого (визначеного,\~конкретизованого)\~у рішенні\~суду,\~суд стягує\~відповідні суми\~саме з\~Державного бюджету\~України,\~а не\~з конкретних\~рахунків органу\~державної влади,\~що представляє\~інтереси держави\~у спірних\~правовідносинах.\~Вважає,\~що вимога\~стягнення шкоди\~з Державного\~бюджету України\~через Казначейство\~є необґрунтованою\~і такою,\~що не\~відповідає встановленому\~законом способу\~захисту порушеного\~права. Крім того, зазначила, що відшкодування моральної\~шкоди за\~час перебування\~під слідством\~чи судом\~проводиться виходячи\~з розміру\~не менше\~одного мінімального\~розміру заробітної\~плати за\~кожен місяць\~перебування під\~слідством чи\~судом.\~Однак п.3\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~Закону України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України»\~від 06.12.2016\~року №\~1774-VIII\~встановлено,\~що мінімальна\~заробітна плата\~після набрання\~чинності цим\~Законом не\~застосовується як\~розрахункова величина\~для визначення\~посадових окладів\~та заробітної\~плати працівників\~та інших\~виплат.\~Відповідно до\~ст.\~8\~Закону України\~«Про Державний\~бюджет України\~на 2025\~рік» з\~01.01.2025\~року розмір\~мінімальної заробітної\~плати,\~який застосовується\~як розрахункова\~величина для\~обчислення виплат\~за рішенням\~суду,\~становить 1\~600\~грн.\~Тож в\~разі задоволення\~позовних вимог\~розмір моральної\~шкоди,\~який міг\~бути відшкодований\~на користь\~Позивача,\~має становити:\~час перебування\~під слідством\~та судом\~Позивача в\~сукупності з\~13.03.2018\~року по\~12.09.2023\~року,\~що становить\~66\~календарних місяців.\~Таким чином\~розрахунок розміру\~компенсації моральної\~шкоди такий:\~66\~місяців *\~1\~600\~грн =\~105\~600\~грн. Також вказала, що жодного доказу,\~який би\~доводив фізичний\~чи психічний\~вплив з\~боку органів\~досудового розслідування\~на Позивача\~не надано. Позивачем доведено наявність підстав для звернення до суду за відшкодуванням шкоди, завданою незаконними діями і рішення органів досудового розслідування, але не доведено наявність самої моральної шкоди, причинного зв`язку та наслідків, а також її розміру. Вважає, що відображена позивачем інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критеріям реальності, розумності та часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт. Ухвалою суду від 11.08.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник Рясний В.Д. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача Миколаївської обласної прокуратури Лопатіна В.О. в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві, просила відмовити в задоволені позову. Представник відповідача ГУНП\~у Миколаївській\~області\~Нофенко\~М.В. в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві, просила відмовити в задоволені позову. Представник відповідача Державної казначейської служби України Самарська Т.А. надіслала заяву, в якій просила відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позов, та розглянути справу в її відсутність. Вирішуючи справу на основі наявних письмових доказів, враховуючи позиції сторін, викладені в адресованих суду письмових заявах по суті спору, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає повному задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 09.12.2017 року в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження № 12017150110003303. У вказаному кримінальному провадженні 13.03.2018 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України. 28.03.2018 року у кримінальному провадженні № 12017150110003303 затверджено обвинувальний акт та скеровано до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області. Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11.09.2023 року [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України та виправдано на підставі п.1 ч.1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку із тим, що не доведено, що вчинено кримінальні правопорушення, в яких він обвинувачується (справа № 487/1344/18). Вирок суду набрав законної сили 12.10.2023 року, оскільки не був оскаржений до суду апеляційної інстанції. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у наведених встатті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"). Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що є мінімальним розміром, який відповідає правилам Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди. Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). У справі, яка є предметом розгляду, судом встановлено, що [PERSON] перебував під слідством та судом з 13.03.2018 року (з дати повідомлення про підозру) по 12.10.2023 року (по дату набрання законної сили виправдувальним вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11.09.2023 року у справі № 4841344/18), тобто 66 місяців і 30 днів. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу безперечно заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11.09.2023 року. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи неналежне поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Мінімальний розмір моральної шкоди у зв`язку з безпідставним перебуванням особи під слідством і судом повинен розраховуватися із розрахунку мінімальної заробітної на час ухвалення судового рішення, йдеться також у висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 04.08.2021 року у справі № 401/2949/19. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007). Статтею 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік" установлено у 2025 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня 8 000 гривень. Виходячи з часу, протягом якого позивач перебував під слідством та судом - з 13.03.2018 року по 12.10.2023 року, що становить 66 місяців, гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди становить 528 000 грн. (8 000 грн. х 66 міс.). Визначаючи розмір морального відшкодування, суд враховує обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом, й, виходячи із засад розумності та справедливості, доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 528 000 грн., яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та конкретних обставин справи. Визначаючи розмір моральної шкоди саме у такому розмірі, який не перевищує гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди станом на 2025 рік, суд виходить з вимог виваженості та поміркованості, водночас, враховуючи характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Суд зазначає, що вказаний розмір не є більшим, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", та не призведе до його збагачення. За результатами розгляду справи № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган через які грошові кошти мають перераховуватись або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права Позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Відповідні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 07.12.2022 у справі № 461/9982/19, від 15.03.2023 у справі № 591/7146/20, від 13.09.2023 у справі № 501/85/22, від 04.10.2023 у справі № 757/5351/21-ц, від 18.10.2023 у справі № 127/1407/22, згідно з якими помилковими є рішення судів в частині визначення таких способів відшкодування шкоди як «стягнення шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України» або «стягнення коштів через Казначейство». У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна. Так, згідно з частиною другою статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад. Частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує таке. В Основному Законі держави розмежовуються такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, 13, 38, 55, 56, 62 Конституції України та інші). Водночас, державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна (аналогічні положення містяться в ЦК України). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у правовідносини, вона має правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 15 січня 2020 року, у справі № 698/119/18 (пункт 21), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35),від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19 (пункт 7.45), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 34), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.5), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)). Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.17;1700), № 922/1830/19 (пункт 7.2), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 35)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.18), № 922/1830/19 (пункт 7.3), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38)). Тому, як у спорах щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорах щодо виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у рішенні суду, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (пункти 6.16, 6.21, 7.1-7.2), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 4, 36), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 71)). Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08 вересня 2021 року у справі № 751/7182/19 (провадження № 61-12426св20), від 11 жовтня 2023 року у справі № 201/1611/22 (провадження № 61-6247св23), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) та ряді інших. Відповідно до пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Законодавством передбачено окремі механізми виконання рішень про стягнення коштів з державного бюджету, зокрема, моральної шкоди та безпосередньо з конкретних юридичних осіб, а саме державних органів. Статтею 56 Конституції України передбачено, що матеріальна та моральна шкода, завдана незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок Держави. Згідно з положеннями ч.4 ст. 45 Бюджетного кодексу України податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на інших рахунках. Позивач у позовній заяві зазначає, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, але в прохальній частині позовної заяви просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь Позивача відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду в сумі 528\~000 грн. та витрат на правову допомогу. Отже стягнення шкоди з Державного бюджету України через Казначейство є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права, тож слід стягнути визначені суми саме з Державного бюджету України. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до\~ч.1\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, а позивач у такій категорії справ звільнений від сплати судового збору, то судові витрати зі сплати судового збору слід стягнути з Державного бюджету України на користь держави. Відповідно до\~п.1\~ч.2\~ст.\~141\~ЦПК України\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. За змістом ч.ч.1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі № 466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року у справі № 199/3939/18-ц аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Тому суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт. На підтвердження вказаних витрат позивачем суду надано ордер на надання правничої допомоги серії АН № 1725930 від 30.06.2025 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН № 6321 від 28.06.2023 року, договір про надання юридичних послуг від 25.06.2025 року, додаток № 1 до договору від 25.06.2025 року, акт наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 25.06.2025 року та квитанцію про сплату коштів від 30.06.2025 року. Враховуючи вищевикладене, складність справи, ціну позову, тривалість витраченого представником позивача часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, з урахуванням вимог ч.3 ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що розмір витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, в сумі 40 000 грн. слід зменшити до 7 000 грн., а тому зазначену суму слід стягнути з Державного бюджету на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved