Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-14 00:00:00

У вересні 2024 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до Генерального консульства України в Гамбурзі, Генерального консула [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, у якій просить визнати недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність та недоторканність ділової репутації висловлювання у листі № 61226/19-500-135239 від 09.11.2023 наступного змісту: «Ваше чергове звернення до установи не відповідає не лише нормам ділового листування, але й загальноприйнятим нормам цивілізованого спілкування. До того ж викладена у Вашому зверненні позиція відверто порушує статтю 48 Правил адвокатської етики, якою адвокату заборонено здійснювати протизаконний тиск на посадових осіб та службовців державних органів, використовуючи особисті зв`язки, погрози, обіцянки..»; інформацію, розповсюджену Генеральним консулом Генерального консульства України в Гамбурзі [PERSON] в листі та додатках до нього, надісланих в травні 2024 року до Ради адвокатів Хмельницької області; інформацію, поширену у заяві [PERSON] , вх.№ 50488 від 01.05.2024 року, де зазначено, що «адвокат [PERSON] проводить господарську діяльність у взаємодії з державою-агресором, співпрацює з дипломатичними російськими організаціями, організував некомерційне товариство Verein Yuristen fur auslandisches Recht in Deutschland e. V. з метою збору коштів для росії та більш тісної співпраці з росією; що адвокат [PERSON] скоїв злочин, який носить ознаки кримінального правопорушення, яке передбачене ст. 111 Кримінального кодексу України (колабораційна діяльність); що [PERSON] на своєму сайті висвітлював питання призову до російської армії, що на сайті немає послуг для громадян України, що адвокат [PERSON] діє всупереч інтересам України, що адвокат [PERSON] має симпатії до росії..» та зобов`язати Генерального консула [PERSON] спростувати недостовірну інформацію шляхом надіслання відповідного листа до Ради адвокатів Хмельницької області, Директору Департаменту консульської служби України та позивачу. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.03.2025 позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.03.2025року відкрито провадження у цивільній справі, вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 13.05.2025.С. Підготовче судове засідання було відкладено на 30.05.2025 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.05.2025 року підготовче судове засідання було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.10.2025. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 01.05.2024 року на адресу Генерального консульства України в Гамбурзі надійшло звернення [PERSON] , яке зареєстровано за вх. № 50488. Позивач вважає такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, викладену у заяві [PERSON] , вх.№ 50488 від 01.05.2024 року, адресовану Генеральному консульству України в Гамбурзі, яку відповідачем направлено за належністю для розгляду Ради адвокатів Хмельницької області супровідним листом № 61226/18-500-62312 від 07.05.2024 року наступного змісту: «адвокат [PERSON] проводить господарську діяльність у взаємодії з державою-агресором, співпрацює з дипломатичними російськими організаціями, організував некомерційне товариство Verein Yuristen fur auslandisches Recht in Deutschland e. V. з метою збору коштів для росії та більш тісної співпраці з росією; що адвокат [PERSON] скоїв злочин, який носить ознаки кримінального правопорушення, яке передбачене ст. 111 Кримінального кодексу України (колабораційна діяльність); що [PERSON] на своєму сайті висвітлював питання призову до російської армії, що на сайті немає послуг для громадян України, що адвокат [PERSON] діє всупереч інтересам України , що адвокат [PERSON] має симпатії до росії..» Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. За змістом п.11-12 вказаної постанови Пленуму ВСУ, відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов`язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 36 ЦПК ( 1618-15 ). У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з`ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона. Відповідно до п.15 постанови Пленуму ВСУ При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За змістом ст.277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. . Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж медіа є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому медіа, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок повідомлення викривачем інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" через зовнішні канали повідомлення в порядку, передбаченому Законом України "Про запобігання корупції", має право на відповідь. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Частина третя статті 277 ЦК України (презумпція добропорядності) виключена на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», що набрав чинності 19 квітня 2014 року й не має зворотної дії в часі на підставі частини першої статті 58 Конституції України. Отже, для позивача діє загальний тягар доведення факту поширення недостовірної інформації та недостовірності цієї інформації. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р., недостовірною інформацією вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Згідно статті 2 Закону України "Про інформацію" одним з основних принципів інформаційних відносин є достовірність та повнота інформації. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. За змістом п. 19 ППВСУ вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" ( 2657-12 ) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК ( 435-15 ) не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції ( 475/97-ВР ). Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу N 551/881/16-ц, в якій досліджував питання спростовування недостовірної інформації, де нагадав, що вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.03.2024 по справі № 2-777/11 застосовує критерій «пересічного читача» та посилається на рішення у справі «Куніцина проти Росії», заява N 9406/05, п. 42 і 43, від 13.12.2016: «ЄСПЛ наголошував, що для того, аби втручання в право на свободу вираження поглядів було пропорційним законній меті захисту репутації інших осіб, необхідним елементом є існування об`єктивного зв`язку між оскаржуваним твердженням та особою, яка подала позов про захист честі та гідності…В обставинах конкретної справи має існувати щось, аби змусити пересічного читача відчути, що твердження безпосередньо стосується конкретного позивача, або що він або вона були піддані критиці». Аналогічна позиція викладена в постановах КЦС від 26.04.2023 по справі № 308/3498/19, від 13.04.2022 по справі № 466/4078/20 та КГС від 15.06.2022 по справі № 910/13849/21. Відповідно до принципів ЄСПЛ та практики ВС, для дифамаційних справ важливо з`ясувати, чи є достатні підстави для спірного твердження. Якщо немає явної вказівки на те, що це припущення, пересічний читач сприйматиме його як факт. Ст.2 Закону України «Про міжнародні договори» передбачено, що міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). Згідно з ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 2,4 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Відповідно до практики ЄСПЛ повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Як вбачається із листа № 61226/19-500-135239 від 09.11.2023 Генерального консула [PERSON] …«Ваше чергове звернення до установи не відповідає не лише нормам ділового листування, але й загальноприйнятим нормам цивілізованого спілкування. До того ж викладена у Вашому зверненні позиція відверто порушує статтю 48 Правил адвокатської етики, якою адвокату заборонено здійснювати протизаконний тиск на посадових осіб та службовців державних органів, використовуючи особисті зв`язки, погрози, обіцянки». Таким чином, позивачем не доведено, що інформацію щодо нього висловлено в формі, яка принижує гідність, честь і ділову репутацію, що вона носить характер завідомо неправдивих відомостей, а відтак є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації, вказані висловлювання не є фактичними твердженнями, тобто констатацією фактів, які можуть бути доведені належними доказами. На думку суду, поширена у листі інформація, не є такою, що принижує честь та гідність, оскільки не містить негативних висловлювань. Окрім того, вказані висловлювання носять характер оціночних суджень, оскільки у них дається характеристика діям та поведінці позивача, як адвоката. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості та не є предметом судового захисту. Позивач у позові також просить суд зобов`язати відповідача Генерального Консула [PERSON] спростувати інформацію, поширену у заяві [PERSON] , вх.№ 50488 від 01.05.2024 року, яку відповідачем направлено за належністю для розгляду Ради адвокатів Хмельницької області, що розцінюється відповідачем як поширення недостовірної інформації, та де зазначено, що «адвокат [PERSON] проводить господарську діяльність у взаємодії з державою-агресором, співпрацює з дипломатичними російськими організаціями, організував некомерційне товариство Verein Yuristen fur auslandisches Recht in Deutschland e. V. з метою збору коштів для росії та більш тісної співпраці з росією; що адвокат [PERSON] скоїв злочин, який носить ознаки кримінального правопорушення, яке передбачене ст. 111 Кримінального кодексу України (колабораційна діяльність); що [PERSON] на своєму сайті висвітлював питання призову до російської армії, що на сайті немає послуг для громадян України, що адвокат [PERSON] діє всупереч інтересам України, що адвокат [PERSON] має симпатії до росії..» П.16 ППВСУ № 1 від 27.02.2009 року передбачено, що відповідно до статті 40 Конституції України ( 254к/96-ВР ) усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції ( 254к/96-ВР ), а не поширення недостовірної інформації. Відповідно до ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Згідно з ст.7 цього Закону звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обгрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями. За змістом ч.3 ст.2 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з метою забезпечення належного здійснення адвокатської діяльності, дотримання гарантій адвокатської діяльності, захисту професійних прав адвокатів, забезпечення високого професійного рівня адвокатів та вирішення питань дисциплінарної відповідальності адвокатів в Україні діє адвокатське самоврядування. Відповідно до ст.33 цього Закону адвоката може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з підстав, передбачених цим Законом. Згідно з ч.1, 2 ст.34 цього Закону підставою для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку. Дисциплінарним проступком адвоката є: 1) порушення вимог несумісності; 2) порушення присяги адвоката України; 3) порушення правил адвокатської етики; 4) розголошення адвокатської таємниці або вчинення дій, що призвели до її розголошення; 5) невиконання або неналежне виконання своїх професійних обов`язків; 6) невиконання рішень органів адвокатського самоврядування; 7) порушення інших обов`язків адвоката, передбачених законом. Ст.36 цього Закону передбачено, що право на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності, має кожен, кому відомі факти такої поведінки. Відповідно до ст.38 цього Закону заява (скарга) щодо поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність, реєструється кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури та не пізніше трьох днів з дня її надходження передається до дисциплінарної палати. Згідно з ст.39 Закону за результатами розгляду заяви (скарги) про дисциплінарний проступок адвоката, довідки та матеріалів перевірки дисциплінарна палата кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури більшістю голосів членів палати, які беруть участь у її засіданні, вирішує питання про порушення або відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно адвоката. В силу приписів ст.46 Закону організаційними формами адвокатського самоврядування є конференція адвокатів регіону (Автономної Республіки Крим, області, міста Києва, міста Севастополя), рада адвокатів регіону (Автономної Республіки Крим, області, міста Києва, міста Севастополя), Рада адвокатів України, з`їзд адвокатів України. Згідно з ст.48 Закону у період між конференціями адвокатів регіону функції адвокатського самоврядування у регіоні виконує рада адвокатів регіону. Таким чином, Генеральне консульство відповідно до чинного законодавства не наділено повноваженнями ані щодо розгляду звернень громадян щодо поведінки адвокатів, ані притягнення їх до дисциплінарної відповідальності у разі наявності у їх діях у діях ознак дисциплінарного проступку. Таким чином, отримавши 01.05.2024 року заяву [PERSON] про незаконні дії позивача як авдоката, Генеральним консульством правомірно у встановлений законом строк було переслано його за належністю Раді адвокатів Хмельницької області, яка розглянула вказане звернення та надала відповідь № 86/0/2-24 від 18.06.2024 року на вказане звернення. За змістом п.15 постанови Пленуму під поширенням інформації може розумітися, в тому числі, викладення її в листах. Проте вказаний лист складено [PERSON] , а не відповідачами. Відповідно до ст.8 цього Закону письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає. Оскільки у заяві [PERSON] , вх. № 504488 від 01.05.2024 року було вказано його місце проживання : [ADDRESS] та вказано адресу електронної пошти : [INFO] , у Генерального консульства не було підстав вважати таке звернення анонімним та, відповідно, не приймати його до розгляду. У вказаному листі [PERSON] ставилося питання про перевірку фактів вчинених позивачем як адвокатом правопорушень, що мають ознаки складу злочину. Відповідно до п.16 ППВСУ № 1 від 27.02.2009 року у випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 ( v008p710-03 ) (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 359/966/18 (провадження № 61-15277св23) зазначено, що тлумачення змісту статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Відповідно до частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Тлумачення змісту статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, що містить ту чи іншу інформацію, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте під час перевірки ця інформація не була підтверджена, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки в такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Верховний Суд зазначив, що суди обґрунтовано вважали, що оцінка діяльності фізичної особи, яка перебуває на посаді керівника комунального підприємства, викладена у резолютивній частині рішення органу місцевого самоврядування, не є способом поширення інформації відносно такої особи. Для таких рішень органу місцевого самоврядування законодавством визначений інший порядок оскарження, ніж спростування інформації, викладеної у їх змісті. Також суди попередніх інстанцій підставно звернули увагу на те, що звернення сільського голови до відповідного відділення поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення не є способом поширення інформації щодо діяльності позивача на посаді керівника комунального підприємства, оскільки завідомо неправдиве повідомлення про вчинення позивачем кримінального правопорушення може бути підставою лише для притягнення особи, яка повідомила про це, до кримінальної відповідальності за відповідною статтею КК України.» Отже заява про вчинення позивачем кримінального правопорушення (у разі спростування позивачем наведених у ній фактів), могла б мати наслідком лише настання кримінальної відповідальності [PERSON] як за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину та не може мати наслідком настання цивільно-правової відповідальності відповідачів. У заяві [PERSON] позивач звинувачується, в тому числі, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.111 КК України. Відповідно до викладеного в постанові Верховного Суду від 08.05.2019 року у справі № 761/37180/17, за обставин таких справ вирішенню підлягає питання щодо дотримання при поширенні інформації презумпції невинуватості. Статтею 62 Конституції України, статте 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Таким чином, поширення [PERSON] вказаної інформації може вважатися таким, що порушує принцип презумпції невинуватості позивача. Проте заяву викладено [PERSON] , який не є відповідачем у справі, а не посадовими особами Генерального консульства у Гамбурзі, в тому числі відповідачами, які лише виконали вимоги Закону України «Про звернення громадян» щодо надіслання запиту за належністю. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані (у письмовій або електронній формі, речовими об`єктами, висновками експертів, показаннями свідків), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування тобто обставин, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивачем не було доведено належними та допустимими доказами обставини щодо поширення інформації та її недостовірність. Враховуючи зазначене, а також баланс прав на свободу слова та на повагу до гідності та честі, на недоторканність ділової репутації, суд вважає, що поширена у листі інформація є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться, а направлення заяви [PERSON] за належністю до Ради адвокатів Хмельницької області не є «поширенням» недостовірної інформації, а відтак позов не підлягає до задоволення. Згідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 4 статті 277 ЦК України встановлено, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома. Згідно роз`яснень, наведених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до абзацу 3 ч. 4 ст. 277 ЦК судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК України. Таким чином, суд роз`яснює позивачу його право з огляду на те, що особа, яка поширила оспорювану інформацію, невідома, оскільки в подальшому було встановлено, що особи [PERSON] не існує, [PERSON] , адресу якого зазначено у листі, такого звернення не писав, що підтверджується наявним в матеріалах справи Афідевітом, звернутися до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту недостовірності поширеної інформації. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed