Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

21.05.2025 представник позивача Поляков О.В., через систему «Електронний суд» звернувся до Подільського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] , у якому просить суд стягнути з відповідачки на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за договором кредитної лінії №00-9686391 від 22.03.2024 у розмірі 28092,96 грн., понесені судові витрати в розмірі 2422,40 грн. та на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. Ухвалою Подільського міськрайонного суду Одеської області від 17.06.2025 матеріали вказаної цивільної справи передано Савранському районному суду Одеської області для розгляду за територіальною підсудністю. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22.03.2024 між ТОВ «Макс кредит» та [PERSON] укладено Кредитний договір №00-9686391. Відповідно до умов договору кредитор надав позичальнику кредит в розмірі 6300,00 грн. строком на 360 календарних днів, процентна ставка 2,47% від суми кредиту за кожен день строку користування кредитом; комісія за нарахування кредиту становить 630,00 грн. В подальшому 21.10.2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «Ейс»» та ТОВ «Макс кредит» укладено договір факторингу № 21102024-МК/Ейс про відступлення права вимоги, зокрема, до боржника [PERSON] за Кредитним договором №00-9686391 від 22.03.2024. Відповідачка взяті на себе зобов`язання по Договору не виконала, у зв`язку з чим у останньої виникла заборгованість за вказаним кредитним договором, яка складається із 28092,96 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 6930,00 грн.; заборгованість за відсотками - 21162,96 грн. Враховуючи, що відповідачка умови договору не виконує, що змусило позивача звернутися до суду з даним позовом. Крім того, разом з позовною заявою представник позивача надав клопотання про витребування доказів в АТ КБ «Приватбанк», а саме: інформацію чи емітувалась на ім?я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) платіжна картка маска-картки № [NUMBER] / чи емітувалась будь-яка інша платіжна картка на ім?я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). Також, інформацію про зарахування коштів на картковий рахунок - маска карти № [NUMBER] . що належить [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за період 22.03.2024 - 27.03.2024 у сумі 6300 грн: (безготівкове зарахування згідно транзакції №41113-34882-25164 від 22.03.2024); інформацію чи с/був номер телефону [NUMBER] фінансовим номером телефону за картковим рахунком - маска картки № [NUMBER] та чи знаходиться/знаходився номер телефону [NUMBER] в анкетних даних [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ); а також, у випадку, якщо номер телефону: [NUMBER] не знаходиться в анкетних даних [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за платіжною карткою маска-картки № [NUMBER] , надати суду номери телефонів що знаходяться в анкетних/ даних Клієнта банку за платіжною карткою маска-картки № [NUMBER] . У разі підтвердження зарахування коштів на картковий рахунок - маска карти № [NUMBER] , що належить [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за період 22.03.2024 - 27.03.2024 у сумі 6300 грн; (безготівкове зарахування згідно транзакції №41113-34882-25164 від 22.03.2024) - надати суду первинні документи бухгалтерського обліку (банківські виписки/платіжні інструкції/доручення), що підтвердять дану інформацію. Крім того, надати повний номер рахунку маска-картки № [NUMBER] , що належить [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ).| У випадку, якщо картковий рахунок - маска карти № [NUMBER] не належить відповідачці, якою є [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), надати суду інформацію щодо особи, якій належить картковий рахунок - маска карти № [NUMBER] . Згідно зі статтею 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень статей 36, 37 ЦПК України, було визначено головуючого суддю Брюховецького О.Ю. передано йому вказану справу. Савранський районний суд Одеської області ухвалою від 08.08.2025 прийняв цивільний позов ТОВ «ФК «Ейс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором до розгляду та призначив підготовче судове засідання на 08.09.2025, запропоновав відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву. Крім того, вищевказаною ухвалою вказане клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено (а.с.61-63). Разом з позовною заявою представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.5). Згідно відповіді Савранської селищної ради Одеської області №07-05/2535/2065 від 04.08.2025 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.60). Суд за вказаною адресою надіслав відповідачці повістку про виклик до суду. Відповідачка в судове засідання не з`являлася двічі, повідомлялася належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Однак, до суду повернулися конверти з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою (а.с.65, 66). Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б). За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.05.2023 у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Також, інформація про час та місце розгляду справи була розміщена на веб-сайті «Судова влада» в розділі «Найближчі слухання». Отже, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів. Таким чином, правом подати відзив відповідачка [PERSON] не скористалася. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до приписів статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що між ТОВ «Макс кредит» та відповідачкою було укладено договір кредитної лінії №00-9686391 від 22.03.2024 (а.с.31-35), в якому містяться анкетні дані відповідачки та поставлено підпис останньої за допомогою одноразового ідентифікатора 49982 (а.с.35 на звороті). Згідно п.п.1.2 та п.п. 1.3 зазначеного договору вбачається, що сума кредиту становить 6300,00 грн., а строк кредитної лінії 360 календарних днів. Разом з тим з п.п. 1.5.1 та 1.5.2 вищевказаного договору вбачається, що стандартна процентна ставка складає 2,47% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, а знижена процентна ставка - 1,48% за кожен день користування кредитом, яка надається позичальнику в якості заохочення та діє виключно за умови сплати процентів не пізніше наступного дня за першою періодичною датою оплати процентів, визначеною п.1.3.1 договору. Крім того, відповідно до п.1.6. договору вбачається, що кредитодавець дноразово нараховує комісію за надання кредиту у розмірі 10,00% від суми кредиту що складає 630,00 грн., яку позичальник зобов`язаний сплатити. З договору кредитної лінії №00-9686391 від 22.03.2024 вбачається наступне: згідно п.п. 1.7. денна процентна ставка за цим договором при застосуванні стандартної процентної ставки та комісії дорівнює 2,5% та розраховується в процентах з використанням такої формули: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t х 100% = (56649.60/6300.00)/360 х 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях. Згідно п.п. 1.7.2. договору денна процентна ставка, у разі використання позичальником права на знижену процентну ставку та комісії дорівнює 2,4% та розраховується в процентах з використанням такої формули: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100% = (55090.35/6300.00)/360 х 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту: t - строк кредитування у днях. Пунктом 1.8. кредитного договору встановлено, що орієнтовна реальна річна процентна ставка за стандартною процентною ставкою на дату укладання договору становить 931.66%., а з п.п. 1.8.1. - орієнтовна реальна річна процентна ставка з урахуванням зниженої процентної ставки на дату укладення договору становить 905,76% (а.с.31 на звороті). З детального розрахунку заборгованості відповідачки перед позивачем вбачається, що сума загальної заборгованості становить 28092,96 грн. (а.с.13-14). Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором №00-9686391 від 22.03.2024 вбачається, що загальна сума заборгованості становить 31242,96 грн., з яких простроченого тіла кредиту становить 6930,00 грн.; прострочені відсотки - 21162,96 грн.; штрафні санкції - 3150,00 грн.(а.с.12). Матеріали справи містять договір факторингу №21102024-МК/Ейс від 21.10.2024 згідно якого вбачається, що ТОв «Макс кредит» відступає, а ТОВ «ФК «Ейс» набуває права вимоги за укладеними договорами згідно реєстру боржників (а.с.15-18). Крім того, в матеріалах справи наявні платіжні інструкції згідно яких вбачається, що ТОВ «ФК «Ейс» сплатило ТОВ «Макс кредит» кошти за відступлення права вимог згідно договору факторингу (а.с.18-19). Згідно реєстру боржників вбачається, що заборгованість [PERSON] перед позивачем становить 28092,96 грн. (а.с.20-21). Матеріали справи містять правила надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Макс кредит» (а.с.36-38). З паспорту споживчого кредиту вбачається, що реальна річна процентна ставка кредиту становить 905,76%; загальні витрати за кредитом - 55090,35 грн.; орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом - 61390,35 грн. (а.с.39), вказаний паспорт споживчого кредиту підписаний відповідачкою одноразовим електронним ідентифікатором 64437 (а.с.39 на звороті). Відповідно до інформаційної довідки ТОВ «Платежі онлайн» №1289/10 від 30.10.2024 вбачається, що через платіжний сервіс «Platon» було проведено успішні транзакції зокрема, 22.03.2024 о 20 годині 51 хвилині 30 секунд через банк емітент Privat Bank перераховано суму 6300,00 грн. на карту [NUMBER] (а.с.41 на звороті). Разом з тим, матеріали справи містять додаткову інформацію ТОВ «Макс кредит» щодо перерахування коштів через платіжний сервіс «Platon» (а.с.43-44). Згідно адвокатського запиту вбачається, що представник позивача - адвокат Тараненко А.І. запитував інформацію у АТ КБ «ПриватБанк» зокрема щодо зарахування коштів на картковий рахунок відповідачки (а.с.10). З довідки про ідентифікацію вбачається, що 22.03.2024 о 20 годині 47 хвилин 41 секунд ТОВ «Макс кредит» надіслано на телефонний номер [NUMBER] одноразовий ідентифікатор 49982 (а.с.40). Крім того, матеріали справи містять виписка за договором №б/н за період 22.03.2024 по 27.03.2024 АТ КБ «Приватбанк» №20.1.0.0/7-250922/63939-БТ від 25.09.2025 згідно якого вбачається, що 22.03.2024 на картку [NUMBER] , що належить відповідачці відбулось зарахування коштів у сумі 6300,00 грн. (а.с.68-70). У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII (далі - Закон № 675-VIII). Згідно з пунктами 6, 12 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону № 675-VIII). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону № 675-VIII визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки. Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Отже, одноразовий ідентифікатор (код) - це допустима форма електронного підпису, якщо сторони погодили його використання, а його разове використання прирівнюється до власноручного підпису і має юридичну силу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не бере до уваги твердженням представника відповідача про розбіжність у часі та непослідовність підписання кредитного договору та паспорту споживчого кредиту. У даній справі, встановлено, що кредитний договір від №00-9686391 від 22.03.2024 укладено між первісним кредитором ТОВ «Макс кредит» та [PERSON] підписано останньою одноразовим ідентифікатором 49982 від 22.03.2024 о 20 годині 51 хвилині 24 секунд. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що паспорт споживчого кредиту до вказаного кредитного договору підписано відповідачкою одноразовим ідентифікатором 94437 від 22.03.2024. Суд бере до уваги, що у договорі зазначені всі необхідні дані про особу [PERSON] необхідні для її ідентифікації: реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, офіційно зареєстроване місце проживання, номер мобільного телефону. Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредитодавця подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, підтвердив умови таких, після чого первісний кредитор надіслав йому за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону ( [NUMBER] ) (міститься в реквізитах договору) одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання кредитного договору про що свідчить довідка про ідентифікацію відповідача (а.с.40). На виконання умов договору позикодавцем перераховано кошти на рахунок позичальника. Суд в даному випадку досліджував час підписання договору, час зарахування коштів та активний номер телефону, який відповідач використовував під час укладення кредитного договору та який є активний як користувача емітованої кредитної картки. Усі ці докази підтверджують факт укладання договору №00-9686391 від 22.03.2024 та факт отримання відповідачем коштів. Разом з тим, суд зазначає законодавством України не передбачено обов`язкової послідовності підписання кредитного договору та паспорту кредитного договору. Обидва документи можуть бути підписані у будь-якій черговості, за умови що вони відображають узгоджену волю сторін, містять усі істотні умови кредитування, належним чином підписані уповноваженими особами. Відповідно до частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, визначенні його умов, а також форми та способу їх закріплення, якщо інше не передбачено законом. Також, відповідно до статті 207 ЦК України, правочин може вчинятися у письмовій формі шляхом підписання одного документа або обміну документами. Жодна норма не встановлює черговості між основним договором і паспортом кредиту. Таким чином, підписання паспорту кредитного договору до або після підписання основного договору не впливає на його дійсність, якщо дотримані загальні вимоги до правочину. Крім того, суд приходить до висновку, що без здійснення вказаних дій відповідачкою кредитний договір не був би укладений сторонами, а тому цей правочин відповідно до Закону № 675-VIII вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Також відповідачем не надано належних доказів укладення договорів від його імені іншою особою за відсутності його волевиявлення. Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а в частині 1 статті 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню. Так, судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань перед кредитодавцем за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість. Відповідно до частини 3 статті 12, статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог статей 77-78 ЦПК України. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приписами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У контексті дотримання судом стандартів мотивування слід звернути увагу на рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» (№ 18390/91, 09.12.1994 року, §29) та «Проніна проти України» (№ 63566/00, 18.07.2006 року, § 23,25), у яких ЄСПЛ зауважив, що у рішеннях національних судів мають бути належним чином зазначені мотиви, на яких вони ґрунтуються; міра, до якої суд має виконати свій обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення; проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді. У рішенні «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003 року, § 36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, що підтверджується наявними у справі доказами, відповідачкою порушено умови зазначеного кредитного договору в частині своєчасного повернення коштів, тому суд дійшов висновку, що позивачем правомірно заявлено вимоги про стягнення із відповідача, як боржника, заборгованості за вказаним договором, що підтверджується наданими позивачем розрахунками, які долучено до матеріалів справи. Надані сторонами докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості. Отже, беручи до уваги те, що відповідачка належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв`язку із чим вважається такою, що прострочила виконання зобов`язання, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що зобов`язання за кредитним договором [PERSON] не виконала, доказів погашення заборгованості суду не надала. Таким чином вимога позивача про стягнення з відповідачки боргу ґрунтується на законних підставах. Щодо комісії за кредитним договором. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження №61-4202сво22). Таким чином, виходячи з аналізу вимог п.4 ч.1 ст. 1,ч.2 ст.8, ч.1 ст.1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Виходячи з наведеного, в матеріалах справи відсутні жодні докази та документи, які б вказували на відсутність в укладеному правочині погоджених сторонами умов щодо нарахування та сплати комісії за кредитом. Так, суд, не погоджується з вимогою позивача в частині стягнення з відповідачки комісії за нарахування кредиту у розмірі 10,00% від суми кредиту, що складає 630,00 грн. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки в частині погашення тіла кредиту в розмірі 6930,00 грн. не відповідають дійсності, а тому з відповідачки необхідно стягнути суму на погашення тіла кредиту в розмірі 6300,00 грн, як зазначено у договорі кредитної лінії №00-9686391 від 22.03.2024. З урахуванням викладеного з відповідачки слід стягнути заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 27462,96 грн., з яких 6300,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 21162,96 грн. - заборгованість за відсотками. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки витрат на судовий збір та правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 133 та частини 1-3 статті 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Так, 07.04.2025 року між ТОВ «Факторингова компанія «Ейс» (замовник) та адвокатським бюро «Тараненко та партнери» укладено договір №07/04/25-02 про надання юридичних послуг (а.с.22). Згідно пункту 3.1 вказаного Договору, Отримання винагороди Адвокатським бюро за надання правничої допомоги відбувається у формі гонорару. Пунктом 5.1 вказаного Договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і скріплений печатками сторін та діє до моменту фактичного виконання доручення або до моменту розірвання договору. З додаткової угоди №7 до договору про надання правничої допомоги №07/04/25-02 від 07.04.2025 вбачається, що клієнт доручає а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу по захисту його прав та інтересів в судах, зокрема, по справі [PERSON] (а.с.13). Відповідно до пункту 1 Акту приймання передачі наданих послуг №б/н виконавець надав, а замовник прийняв наступні послуги: складання позовної заяви на що витрачено 2 години що еквівалентно 5000,00 грн.; вивчення матеріалів справи про стягнення заборгованості з боржника на що витрачено 2 години, що еквівалентно 1000,00 грн.; підготовку адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів за кредитним договором на що витрачено 1 годину що еквівалентно 500,00 грн.; підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів на що витрачено 1 годину що еквівалентно 500,00 грн. (а.с.24). Матеріали справи містять свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №4956 Тараненко А.І. (а.с.25). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат, їхню пропорційність до предмета спору, а також виходить з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Отже, суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 вказала на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial