Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

У січні 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У обґрунтування позовних вимог вказано, що рішенням Печерського районного суду від 29.01.2020, яке набрало законної сили 01.10.2020, було встановлено факт незаконного звільнення Позивача, поновлено порушене право Позивача на працю та вирішено питання про стягнення частини вимоги, право на яку має Позивач, а саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах заявлених позовних вимог за період з дати незаконного звільнення по дату пред`явлення позову (з 09.01.2019 по 05.02.2019). 22 жовтня 2020 року наказом ДП «Укрхімтрансаміак» №387-к-о [PERSON] звільнено з посади провідного економіста служби закупівель ДП «Укрхімтрансаміак». При звільнені виплачені заробітна плата за фактично відпрацьований час, матеріальна допомога, передбачена Колективним договором, компенсація за невикористану відпустку. При звільненні Позивачу не виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.02.2019 по дату ухвалення рішення Печерським районним судом міста Києва про поновлення на роботі - 29.01.2020, яке в силу ч.2 ст.273 ЦПК України набрало законної сили 01.10.2020, а також за період з 30.01.2020 по 16.03.2020 (з дати ухвалення рішення про поновлення на роботі по дату виконання даного рішення Відповідачем). 14.12.2020 Позивач звернувся до ДП «Укрхімтрансаміак» із заявою про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати пред`явлення позову по дату ухвалення рішення про поновлення на роботі та з дати ухвалення рішення про поновлення на роботі по фактичне поновлення наказом ДП «Укрхімтрансаміак» (16.03.2020). Станом на дату подання цієї позовної заяви, Відповідачем відповідь не надано. За таких обставин Позивач вважає, що з урахуванням гарантій, передбачених ст.235, 236 КЗпП України, він має право на стягнення на свою користь з ДП «Укрхімтрансаміак» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.02.2020 по 16.03.2020 у сумі 235 501,75 грн. На підставі викладеного, просив суд, стягнути з Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у звязку із незаконним звільненням у розмірі 208 954,28 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника у розмірі 26 546,47 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.01.2021 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. 18.03.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній не визнає позовні вимоги, вважає їх безпідставними, необгрунтованими та заперечує проти їх задоволення в повному обсязі. 19.08.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про залучення третьої особи. 08.11.2022 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про приєднання доказів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.07.2024 року занесенною до протоколу судового засідання залучено до участі у справу третіх осіб, а саме: [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали, просили задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача заперечував протии задоволення позову, просив відмовити з підстав викладених у відзиві. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність третіх осіб, на підставі наявних в ній доказів. Суд заслухавши сторону позивача, сторону відповідача, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Так, судовим розглядом встановлено, що Печерським районним судом м. Києва 29.01.2020 року було ухвалено рішення про поновлення [PERSON] (далі - позивач) на роботі з 08.01.2019 та стягнення на його користь з Відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 17 127,40 грн. Рішення в частині поновлення на роботі - допущено до негайного виконання. 21.04.2020 року Печерським районним судом м. Києва було ухвалено додаткове рішення відповідно до якого стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.02.2019 року по 29.01.2020 року у розмірі 210 667,02 грн., в частині стягнення на користь позивача розміру заробітної плати за один місяць, допущено до негайного виконання. 01.10.2020 року Постановою Київського апеляційного суду, рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - змінено, доповнено резолютивну частину рішення в частині стягнення з ДП «Укрхімтрансаміак» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 17 127,40 грн. наступним: «з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України». Додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.04.2020 року скасовано. Звертаючись з позовом до суду, позивач вважає, що попередніми судовими рішеннями, хоч і поновлено право позивача на працю, однак належним чином не захищене. Належним способом захисту своїх прав позивач вважає стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 208 954,28 грн. та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 26 546,47 грн. Позивач заявляє вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 208 954,28 грн. за період з 06.02.2019 року по 29.01.2020 року - дату ухвалення рішення Печерського районного суду м. Києва у справі №757/5892/19 - ц. Обґрунтовуючи вказаний період, позивач посилається на те, що Печерським районним судом м. Києва у справі № 757/5892/19-ц в межах позовних вимог задоволено вимоги позивача про стягнення частини середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 20 робочих днів з 09.01.2019 року по 05.02.2019 року, отже судовим рішенням не охоплений період з дати звільнення позивача до дати поновлення на роботі. Так, судовим розглядом встановлено, що позивач 05.02.2019 року звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» (далі - відповідач) про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позивачем було заявлено до стягнення суму заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 17 127,40 грн. Отже, позивач звертаючись до суду за захистом своїх порушених прав визначив, що за час вимушеного прогулу підлягає стягненню саме зазначена сума. Впродовж розгляду справи у суді, позивач свої позовні вимоги не змінював. Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадків. Відповідно до ч. 2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції у постанові від 01.10.2020 року у справі №757/5892/19-ц вказав «оскільки Позивача неправомірно звільнено з посади, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах заявлених позовних вимог у розмірі 17 127,40 грн». Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів. Відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або поставлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Беручи до уваги, те що судом уже були розглянуті позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а рішення суду набрало законної сили, то провадження у справі №757/743/21-ц в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає закриттю. Крім того, трудовим законодавством чітко визначено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів (ст.233 КЗпП України). Зазначені строки не перериваються і не призупиняються. Позивача було звільнено з роботи 08.01.2019 року, тобто тримісячний строк на звернення до суду повинен обраховуватися саме з цієї дати. За таких обставин строк звернення до суду за захистом порушеного права позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закінчився 08.04.2019. а тому у цій частині позову необхідно відмовити, застосувавши тримісячний строк звернення до суду, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 26 546,47 грн. з 30.01.2020 по 16.03.2020. Згідно ч.7 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Дана норма права кореспондується із п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України де вказано, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Судовим розглядом встановлено, що рішення Печерського районного суду м. Києва було виконане відповідачем 16.03.2020 року, шляхом видання наказу №73-к-щ про поновлення на роботі [PERSON] . Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до ч. 1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Згідно ч.1 ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За таких обставин, у разі невиконання відповідачем рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2020 року перебіг строку звернення із заявою про вирішення трудового спору, щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі виникає у позивача з наступної календарної дати від дати видання наказу №73-к-щ про поновлення на роботі [PERSON] , тобто з 17.03.2020 року. За таких обставин перебіг тримісячного строку на звернення позивача до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі закінчується 17.06.2020 року. Позивач звернувся до суду з позовом 11.01.2021 року, про що свідчить відбиток штампу канцелярії суду про отримання позову, отже з пропуском тримісячного строку встановленого ч. 1 ст.233 КЗпП України. Так, середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі не відноситься до структури заробітної плати, а тому до цих правовідносин застосовується строк пред`явлення до суду позовних вимог у три місяці з дня коли особа дізналася про порушення свого права, а саме з 16.03.2020 року. Відповідно до правового висновку викладеного у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18) зазначено, що: «якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права». Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). З огляду на викладене, позовні вимоги позивача не ґрунтуються на нормах права та спростовані матеріалами. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивач згідно Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору і у задоволенні позову відмовлено, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed