Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мобайл енерджи» (далі по тексту - відповідач) про стягнення невиплаченої заробітної плати. Відповідно до позовних вимог просила суд: стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату, з якої виникла заборгованість у розмірі 69 810, 12 гривень; стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячну заробітну плату за час затримки при проведенні остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 100 433, 76 гривень (нараховано станом на 23.05.2025р. включно); стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 3 630, 35 гривень (нараховано станом на 23.05.2025р. включно); додатково нарахувати та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку виплати заробітної плати за період з 24.05.2025 р. до моменту прийняття судового рішення по справі, але не більше ніж до 28 серпня 2025 р. (закінчення 6-тимісячного строку з дати звільнення) та компенсацію втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати за період з 24.05.2025 р. до дня прийняття судового рішення по справі; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 526 гривень; сплату судового збору покласти на відповідача. Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01.02.2023 року вона працювала у відповідача на посаді енергетика згідно Наказу № 17-К від 31.01.2023 року. На підставі Наказу № 44-К від 28.02.2024 року позивача було звільнено за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно КЗпП відповідач зобов?язаний був провести з нею повний розрахунок у день звільнення. Однак, у день звільнення їй не була виплачена заробітна плата та виплати за відпустку за період з листопада 2024 по лютий 2025 року у розмірі 99 996, 46 гривень. Неодноразові звернення до відповідача з вимогою провести розрахунок результату не дали. На письмові вимоги не надано відповіді. Таким чином, позивач вказує, що відповідачем порушено її конституційне право на оплату праці, передбачене ст. 43, ст. 48 Конституції України, ст.21, 115 - 117 КЗпП України та Законом України «Про оплату праці». Оскільки, на її звернення відповідач не надав розрахунок належної до виплати їй суми заробітної плати позивачем наведено власний розрахунок невиплаченої заробітної плати. Оскільки порушення прав позивачки є триваючим, то вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.05.2025р. по день ухвалення рішення суду у даній справі. При цьому, для розрахунку середнього заробітку за час затримки при звільненні визначає середньоденну заробітну плату в розмірі 1 195, 64 грн. Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2025 року матеріали справи передані для розгляду судді Романишеній І.П. Ухвалою суду від 30.05.2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2025р. відкрито провадження у даній цивільній справі розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовну заяву відповідачу направлено рекомендованим листом (штрих код 0610261606570), проте на адресу суду повернувся конверт з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі відповідачу направлено в його електронний кабінет. 14.07.2025 року від позивача до суду надійшла заява про забезпечення позову. Ухвалою суду від 15.07.2025 року відмовлено у задоволенні заява позивача про забезпечення позову. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, встановлені судом. Позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем. 28.02.2025 року її звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується копією Наказу № 44-К про припинення трудового договору (контракту). Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач в день звільнення не здійснив з нею остаточного розрахунку, заборгованість по заробітній платі на день її звільнення становить 99996,46 грн. У матеріалах справи містяться письмові заяви позивача від 17.02.2025р., 25.02.2025р., адресовані відповідачу про погашення заборгованості, надання відомостей про суму заборгованості по заробітній платі, про підстави та порядок припинення трудових відносин. Також, позивач 25.02.2025 року засобами поштового зв`язку звернулась до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці з проханням забезпечити їй надання роботодавцем інформації про результати розгляду її звернень, одночасно роз`яснивши підстави ненадання даних про заборгованість по заробітній платі. Згідно відповіді Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, яка надійшла на адресу позивача: в ході проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) було досліджено питання щодо несвоєчасної виплати всіх сум, належних Вам від підприємства, при звільненні (у тому числі компенсація невикористаних днів відпустки). За результатами позапланового заходу державного нагляду (контролю) складено акт від 19.02.2025 № Ц/КВ/1853/302, в якому зазначено, зокрема, таке: «Під час проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) у «МОБАЙЛ ЕНЕРДЖИ» станом на 19.02.2025 виявлено порушення вимог статті 115 Кодексу законів про працю України, статті 10 Закону України № 2136, а саме: порушено строки виплати заробітної плати. Заборгованість перед працюючими працівниками ТОВ «МОБАЙЛ ЕНЕРДЖИ» у сумі - 14890441, 14 грн., перед звільненими працівниками у сумі - 3251626, 13 грн. У наданому письмовому поясненні директора ТОВ «МОБАЙЛ ЕНЕРДЖИ» Зорі М.Ю. зазначено: «...Повідомляємо Вам, що на 18.02.2025 року на підприємстві ТОВ «МОБАЙЛ ЕНЕРДЖИ» дійсно є заборгованість по виплаті заробітної плати перед співробітниками підприємства. Борг перед працівниками з?явився внаслідок не виконання своїх зобов?язань нашими контрагентами згідно чинних договорів, а саме: ТОВ «ТЕНЕГІЯ»; «АРМЕНІЯ ОЙЛ»; «ІНКАМ ФІНАНС»; «ІНТЕКС ІНВЕСТ»; «ІНЧЕР»; «КАПАБЛАНКА», «ЛІТОН ОЛ»; «ЛОККАРД»; «ОЙЛ СТАРТ»; «ПРІМАРІУС»; «АВАСТА КОМПАНІ» «АНТАРЕС 2022»; «АЛЕТЕЯ». Загальна заборгованість даних підприємств перед ТОВ «МОБАЙЛ ЕНЕРДЖИ» становить 716753958 грн. 47 коп. На даний час Товариством вчиняються всі необхідні дії з розробки і реалізації заходів, спрямованих на стягнення заборгованості, відновлення платоспроможності та на швидке зростання доходів та розвитку фінансової стійкості підприємства. Станом на сьогоднішній день ТОВ «МОБАЙЛ ЕНЕРДЖИ» вчиняються всі необхідні дії для швидкого погашення заборгованості перед співробітниками підприємства»...». Відомостями з Пенсійного фонду України, зокрема, даними Форми ОК-5, підтверджується нарахування позивачу відповідачем заробітної плати за період з листопада 2024 року по лютий 2025 року в розмірі 99 996, 46 грн. (без вирахування податків та зборів). Згідно даних банківських виписок по картковому рахунку позивача, відповідач частково погасив заборгованість по заробітній платі, зокрема 14.02.2025 року у розмірі 4300 грн. за листопад 2024 року та 07.04.2025 року у сумі 20000 грн. за листопад 2024 року (з вирахуванням 18 % ПДФО та 1,5% ВЗ). У змісті позовної заяви позивачем наведено відповідний розрахунок по розміру заборгованості з заробітної плати, що становить 69 810, 12 грн., однак перевіривши вказаний розрахунок, суд зазначає, що він є арифметично невірним, оскільки до виплаченої заробітної плати в сумі 24300,00 грн. за листопад 2024 року, позивачем задля визначення розміру виплаченої їй заробітної плати без вирахування податків донараховано невірний відсоток податків та зборів, визначений законодавством України. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати становить 70 957, 96 грн. (99996,46 -29038,50 (24300 + 4738,5 (18 % ПДФО та 1,5% ВЗ)). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Стаття 47 КЗпП визначає, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Верховний Суд у постанові від 21.02.2023 у cправі № 910/6968/16 (607/6254/15-ц), вирішуючи спір про наявність обов`язку сплатити нарахованої, але не виплаченої заробітної плати звертає увагу на зміст поняття заробітної плати, який узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Згідно ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Як вбачається із роз`яснень даних у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається згідно ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з подальшими змінами та доповненнями. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Відповідно до п. 8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 з наступними змінами передбачено нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, враховуючи, що відповідачем жодним чином не спростовано наявність заборгованості перед позивачем по виплаті заробітної плати, яка становить 70 957, 96 грн., суд вважає за необхідне стягнути вказану заборгованість з відповідача на користь позивача. Окрім того, згідно позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, нарахований станом на 23.05.2025 року та в подальшому по 28.08.2025р (закінчення 6 місячного строку з дати звільнення), беручи до уваги розмір середньоденної заробітної плати 1 195, 64 грн. та враховуючи при цьому як два повні календарні місяці перед звільненням січень та лютий 2025 року. Проте, суд не погоджується з таким розрахунком, адже звільнення позивача відбулось у лютому 2025 року, тому за основу для розрахунку слід брати доходи за попередні 2 місяці, тобто за грудень 2024 та січень 2025 року. З відомостей з Державного реєстру фізичних загальнообов`язкового державного соціального страхування, індивідуальні відомості про застраховану особу вбачається, що сукупна заробітна плата позивачки за останні два місяці (грудень 2024, січень 2025р.), що передують місяцю звільнення без вирахування сум податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів становить 31 038, 97 грн. (28571,43 грн.+32467,54 грн.). Кількість робочих днів у грудні 2024, січні 2025 року - 45, а отже середньоденна заробітна плата позивача - 1 356, 42 грн. (61038,97/45). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 28.02.2025 року в межах 6 місяців, тобто по 28.08.2025 року становить 179 047, 65 грн. (1356,42 грн. х 132 роб.д.), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. З приводу вимог позивача про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 1, 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Отже, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно, з умовами трудового договору відповідно до законодавчих гарантій. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 753/12524/16 (провадження № 61-3251св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 760/18090/20 (провадження № 61-19211св21). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, має разовий характер та не входить до фонду оплати праці (постанови Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18, від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19, провадження № 61-7911св20). Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, у зв`язку тим, що ці виплати не підлягають стягненню в порядку, визначеному Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", оскільки до відповідача за результатами розгляду цієї справи застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду по справі 205/8443/19, провадження 61-8977св22. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно зі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідачем не подано належних та достовірних доказів щодо спростування доводів позивачки про невиплату їй належних сум при звільненні. Судом встановлено, що відповідачем порушені строки виплати заробітної плати та вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності коштів на розрахунковому рахунку, отже з відповідача на користь позивачки слід стягнути: нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 70 957, 96 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28.02.2025р. по 28.08.2025р. в сумі 179 047, 65 грн. Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку, слід вказувати про виплату цієї суми з обов`язковим утриманням з неї податків та інших обов`язкових платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Порядок оплати та розміри ставок судового збору визначено Законом України «Про судовий збір». Статтею 5 даного Закону передбачено пільги щодо сплати судового збору. Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн. З приводу стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 526,00 грн., які як вказує позивач понесені на відправку поштової кореспонденції, то суд не знаходить підстав для їх стягнення з відповідача, оскільки з долучених до матеріалів справи фіскальних чеків АТ «Укрпошта» неможливо встановити, що вказані чеки стосуються відправки кореспондеції під час підготовки даної справи до судового розгляду.

Outcome: partial