Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

І. Описова частина. 1.1. Позиція позивача. 28 лютого 2024 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач-1, [PERSON] ) про визнання договору позики та договору іпотеки недійсними. Ухвалою суду від 17 січня 2025 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дружина позивача [PERSON] тривалий час офіційно працювала на посаді адміністратора залу у фізичної особи-підприємця [PERSON] у кафе «Соло» за адресою [ADDRESS] . 03 лютого 2024 року [PERSON] , [PERSON] , а також співвласник бізнесу [PERSON] , зустрілися і повідомили про виявлену недостачу у загальному розмірі 1\~154\~219,00 грн., у якій звинуватили дружину позивача. Вона заперечила претензії, але під тиском написала у месенджері своєму чоловікові [PERSON] (позивач), який негайно приїхав на місце події. Під тиском, позивач поїхав до нотаріуса, де швидко були підготовлені договір позики на суму 30\~000,00 доларів США, що еквівалентно 1\~128\~141,00 грн., та договір іпотеки будинку за адресою [ADDRESS] , який належить позивачеві. Позивач вважає, що вказані договори позики та іпотеки є фіктивними, оскільки вони не були спрямовані на настання реальних правових наслідків, а були укладені з метою приховування безпідставними претензій стосовно недостачі на роботі. Також позивач вказує на безгрошовість договору позики, оскільки жодних грошових коштів він від [PERSON] не отримував. Крім того, зазначає, що договір позики був укладений під загрозою насильства та тиском, який вчиняли [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] . Посилаючись на вищевикладене, а також положення ст.ст.231, 234, 1051 ЦК України, позивач просить суд: 1) договір позики, підписаний 03 лютого 2024 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, визнати недійсним внаслідок його фіктивності; 2) договір іпотеки, підписаний 03 лютого 2024 року між [PERSON] , як іпотекодержателем, та [PERSON] , як іпотекодавцем, визнати недійсним внаслідок фіктивності основного зобов`язання, оскільки він був підписаний на забезпечення договору позики, підписаного 03 лютого 2024 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником (т.1 а.с.2-7). 1.2. Позиція відповідача [PERSON] . Відповідач-1 у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив, вказує, що йому невідомо на які цілі позивачем було взято позику, правочини були здійснені без будь-якого тиску та насильства. Обидва правочини були укладені в присутності нотаріуса та посвідчені ним, а позивач не довів суду факту безгрошовості позики, її фіктивності чи вчиненні під впливом насильства (т.1 а.с. 33-36). 1.3. Позиція відповідача [PERSON] . Відповідач відзиву на позов не подавала. 1.4. Позиція учасників справи у судовому засіданні. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечив та просив суд відмовити у їх задоволенні. Опитаний у судовому засіданні 05 травня 2025 року відповідач [PERSON] пояснив, що знає сім`ю позивача значний проміжок часу і вирішив йому допомогти з грошовими коштами, які їм необхідні були для залагодження проблем з недостачею на роботі дружини позивача. Гроші він фактично надав позивачу, який в подальшому розпорядився ними на власний розсуд. Також зазначає, що і раніше надавав позики позивачу, а саме на облаштування його будинку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала суду заяву з проханням розгляд справи проводити за її відсутності, у задоволенні позову просить відмовити (а.с. 50-51 т. 2). 1.5. Рух справи. Ухвалою суду від 15 березня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 18 квітня 2024 року вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить на праві власності [PERSON] (адреса проживання: [ADDRESS] , РНОКПП- [NUMBER] ), а саме на: - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - земельну ділянку кадастровий номер 0710100000:11:104:0055, площею 0,0171 га, що розташована в [ADDRESS] . Ухвалою суду від 09 грудня 2024 року, у зв`язку зі зміною складу суду, розгляд справи розпочатий спочатку зі стадії підготовчого засідання. Ухвалою суду від 17 січня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової фоноскопічної експертизи. Ухвалою суду від 17 січня 2025 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача [PERSON] (далі відповідач-2, [PERSON] ). Ухвалами суду від 03 березня 2025 року, від 14 березня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 14 березня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 18 квітня 2025 року визнано обов`язковою явку відповідача [PERSON] . 07 серпня 2025 року суд перейшов до стадії ухвалення рішення, однак ухвалою суду від 11 серпня 2025 року суд поновив судовий розгляд. 2. Мотивувальна частина рішення. Заслухавши присутніх учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові та електронні докази у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, з таких підстав. 2.1. Фактичні обставини, які встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] у місті Луцьку між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) був укладений договір позики. За умовами договору, позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у розмірі 1\~128\~141,00 грн., що є еквівалентом 30\~000,00 доларів США, а позичальник зобов`язувався повернути позику у строк до 03 серпня 2024 року. Позика є безвідсотковою (п.п. 1.1, 2.1, 3.1). Сторони обумовили, що позика передається безпосередньо при підписанні договору готівкою. В підтвердження передачі коштів складається письмова розписка про отримання коштів (п.2.2). Позичальник зобов`язувався щомісячно до 01 числа поточного місяця повертати позику в розмірі не менше як 188\~023,50 грн. (п.3.2) (т.1 а.с.37-37а). В матеріалах справи наявна розписка про отримання позивачем позики від 03 лютого 2024 року (т.1 а.с.38). На забезпечення виконання зобов`язань за вищенаведеним договором позики, між сторонами 03 лютого 2024 року був укладений договір іпотеки, за умовами якого [PERSON] (іпотекодавець) передав в іпотеку [PERSON] (іпотекодержатель) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , а також земельну ділянку для обслуговування цього будинку з кадастровим номером 0710100000:11:104:0055 (т.1 а.с.39-44). За заявою позивача 02 квітня 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про кримінальне правопорушення, за попередньою кваліфікацією ч.2 ст.355 КК України (кримінальне провадження №12024030580001240). Фабула можливого правопорушення наведена наступним чином: « [PERSON] та [PERSON] , на початку лютого 2024 року, діючи за попередньою змовою, примусили [PERSON] укласти договір позики від 03 лютого 2024 року та догові іпотеки від 03 лютого 2024 року». (т.1 а.с.78). Як зазначено у листі Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 13 серпня 2025 року №121260-2025, кримінальне провадження №12024030580001240 було закрито 31 грудня 2024 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (відсутність в діянні складу кримінального правопорушення) (т. 2 а.с. 146). З наданого суду аудіозапису слідує, що між [PERSON] та [PERSON] йде мова про повернення позики, але не конкретизовано якої саме. Позивач на записі вказує, що в нього є діти та йому необхідно повертати позику, яку він не брав. Сторона відповідача не заперечує, що на аудіозаписі зафіксовані голоси сторін, але вказує, що мова йде про іншу позику (т.1 а.с. 19). Покази позивача, як свідка, а також покази свідка [PERSON] , яка є дружиною позивача, надані ними у судовому засіданні 05 травня 2025 року, судом до уваги не беруться, оскільки вони зацікавлені в розгляді цієї справи, а тому об`єктивних показань надати не в змозі. Отже спірні правовідносини виникли з приводу визнання недійсним договору позики, з підстав його безгрошовості, фіктивності та вчинення під впливом насильства, а тому врегульовані главами 16 та 71 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). 2.2. Позиція суду. 2.2.1. Щодо належності відповідача [PERSON] . В ході розгляду цієї справи позивач, за своєю ініціативою, залучив в якості співвідповідача [PERSON] . В обґрунтування цього представник позивача вказав, що [PERSON] є дружиною відповідача [PERSON] , погоджувала видачу позики, як спільної сумісної власності подружжя, а тому рішення у цій справі впливає на її права, обов`язки та законні інтереси. Однак суд вважає у цьому спору відповідача [PERSON] неналежним, з таких підстав. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Такий правовий висновок наведений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року №705/3876/18. В розглядуваному випадку, [PERSON] не є стороною оспорюваних договорів позики та іпотеки, вона не згадується у позові, як учасник спірних правовідносин, рішення у цій справі жодним чином не вплине на її права та законні інтереси, а також не створить для неї якихось обов`язків. Саме по собі надання [PERSON] згоди на надання позики її чоловіком [PERSON] не дає підстав стверджувати, що вона є належним відповідачем у цьому спорі. З наведених вище підстав суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до [PERSON] , у зв`язку з її неналежністю, як відповідача, та продовжує розгляд справи в частині належного відповідача [PERSON] . 2.2.2. Щодо доводів позивача про безгрошовість позики (ст.1051 ЦК України). Однією з підстав цього позову є доводи позивача про безгрошовість позики за договором, укладеним з відповідачем 03 лютого 2024 року. Однак такі доводи позивача суд вважає безпідставними, виходячи з такого. За правилами статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18)). За частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, стверджуючи про безгрошовість позики за договором від 03 лютого 2024 року, саме на позивача, як особу, яка стверджує ці обставини, покладений тягар їх доведення належними та допустимими доказами. Але позивач будь-яких належних та допустимих доказів безгрошовості позики від 03 лютого 2024 року суду не надав. Його посилання на аудіозапис розмови з відповідачем [PERSON] суд відхиляє, адже з цього запису не зрозуміло про яку позику йде мова, і чи стосується вона саме договору, укладеного 03 лютого 2024 року. До того ж, на аудіозаписі про безгрошовість позики стверджує лише позивач, а відповідач цих обставин не підтверджує і не спростовує. Доводи позивача про наявність кримінального провадження №12024030580001240 суд також відхиляє, адже з наданих суду доказів слідує, що воно закрите за відсутністю складу кримінального правопорушення ще у грудні 2024 року. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що позивач не довів суду безгрошовість наданої йому 03 лютого 2024 року позики, а тому в цій частині позовні вимоги є безпідставними. 2.2.3. Щодо доводів про вчинення позивачем правочинів під впливом насильства (ст.231 ЦК України). Статтею 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Конструкція правочину, вчиненого під впливом насильства, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок насильства і необхідно довести, що воно мало місце. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18. Але позивач будь-яких належних та допустимих доказів наявності стосовно нього факту насильства під час укладення 03 лютого 2024 року договорів позики та іпотеки суду не надав. Суд відхиляє посилання позивача на наявний в матеріалах справи аудіозапис, адже на ньому не зафіксовано будь-яких ознак насильства стосовно позивача. Кримінальне провадження №12024030580001240, за можливим фактом такого насильства, закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення. Окрім того, позивач не пояснив чому до правоохоронних органів за фактом можливого насильства він звернувся не одразу, або через короткий проміжок часу, а лише 02 квітня 2024 року, тобто, через два місяці після укладення оспорюваних договорів. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що позивач не довів суду факту вчинення оспорюваних правочинів під впливом насильства, а тому в цій частині позов також є безпідставним. 2.2.4. Щодо доводів позивача про фіктивність правочину (ст.234 ЦК України). Однією з підстав цього позову є твердження позивача про фіктивність договору позики, бо він не був спрямований на настання реальних правових наслідків, а кошти за ним він не отримував. Однак такі доводи суд також відхиляє, з огляду на наступне. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. В першу чергу слід звернути увагу, що доводи позивача в цій частині є суміжними з його доводами про безгрошовість позики, яким суд вже надав оцінку у п.2.2.2 цього рішення та відхилив за безпідставністю. Далі суд зауважує, що в матеріалах справи наявна розписка позивача про фактичне отримання ним грошових коштів за договором позики, тобто, відбувся рух грошових коштів та реальна зміна майнового стану сторін. Окрім того, відповідач [PERSON] у судовому засіданні підтвердив факт укладення договору позики і той факт, що він був спрямований на настання реальних правових наслідків. Тобто, одна із сторін правочину стверджує про його реальність, і доказів протилежного суду не надано. Суд зауважує, що мотиви, з яких спірний правочин був укладений правового значення не мають. Наведена стороною відповідача версія подій, а саме про те, що він надав позику сім`ї позивача, адже у неї були фінансові труднощі у зв`язку з виявленою недостачею на роботі дружини, є більш вірогідною, ніж та версія подій, яку наводить позивач, без надання будь-яких належних та допустимих доказів безгрошовості позики, фіктивності договору позики та вчинення його від впливом насильства. Отже, оскільки оспорюваний позивачем договір позики був спрямований на реальне настання правових наслідків, а в матеріалах справи наявні докази фактичного отримання позивачем грошових коштів за ним, враховуючи підтвердження однією зі сторін цього правочину його реальності та відсутності доказів іншого, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для визнання його недійсним, як фіктивного, тому в цій частині доводи позивача також відхиляє. 2.2.5. Щодо договору іпотеки. Зважаючи на те, що позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки були похідними від вимоги про визнання недійсним договору позики, суд дійшов висновку, у їх задоволенні слід також відмовити. 2.2.6. Загальний висновок суду по суті позовних вимог. Оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів суду факту безгрошовості отриманої ним позики, застосування до нього насильства, під час вчинення правочину, або укладення його без наміру створення правових наслідків, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] слід відмовити, за безпідставністю. До [PERSON] суд відмовляє у задоволенні позову через її неналежність, як відповідача. 2.3. Розподіл судових витрат позивача. Оскільки суд відмовив у задоволенні позову, всі судові витрати позивача залишаються за ним.

Outcome: dismissed