Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

Позивач через систему «Електронний суд» звернувся до Залізничного районного суду м.Львова із позовом, у якому просить суд: - визнати недійсним односторонній правочин, вчинений АТ «Універсал Банк», у формі рішення про відмову від підтримання ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) з позивачем; - визнати недійсним односторонній правочин, вчинений АТ «Універсал Банк», про розірвання договору банківського обслуговування/банківського рахунку, що був укладений між з позивачем та АТ «Універсал Банк»; - зобов`язати Акціонерне товариство «Універсал Банк» поновити ділові відносини з позивачем; - зобов`язати Акціонерне товариство «Універсал Банк» поновити договірні відносини з з позивачем, що виникли на підставі договору банківського обслуговування/банківського рахунку; - зобов`язати Акціонерне товариство «Універсал Банк» відновити обслуговування позивача, яке було до моменту одностороннього розірвання АТ «Універсал Банк» договору банківського обслуговування/банківського рахунку, що був укладений між фізичною особою [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та АТ «Універсал Банк»; - вирішити питання про розподіл судових витрат. Позовна заява мотивована тим, що 18 липня 2025 року позивач отримав від АТ «Універсал Банк» повідомлення про припинення банком своїх зобов`язань за договором банківського обслуговування та розірвання договору. У повідомленні банк послався на абзац третій частини першої статті 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та статтю 1075 Цивільного кодексу України, не конкретизувавши, які саме обставини стали підставою для відповідного рішення, а також не зазначивши, чи йдеться про встановлення неприйнятно високого ризику, чи про ненадання документів. Вказує, що наведене у повідомленні посилання є загальним, без зазначення конкретних фактів, які могли б обґрунтовувати застосування наведеної норми. Банк не конкретизував, яка саме правова підстава стала вирішальною для припинення зобов`язань та не навів жодного доказу чи пояснення, що підтверджував би наявність таких підстав. На думку позивача, викладена мотивація рішення є недостатньою та позбавленою правової визначеності, оскільки зі змісту повідомлення неможливо встановити фактичні підстави відмови банку від підтримання ділових відносин та розірвання договору. Позивач вважає, що АТ «Універсал Банк» не мало правових підстав для одностороннього розірвання договору банківського обслуговування, а дії відповідача не відповідають вимогам законодавства щодо обов`язковості умов договору та порядку банківського обслуговування. При цьому будь-які підозри або оцінки ризику не ґрунтуються на конкретних фактах чи документах, які б ставили під сумнів законність або добросовісність дій позивача. Також позивач зазначає, що банк не надав йому можливості надати пояснення, не витребував жодних документів, не надав можливості усунути можливі підстави для розірвання договору, не повідомив про присвоєння статусу клієнта з неприйнятно високим ризиком, якщо таке мало місце, а також не направляв запитів щодо проведених фінансових операцій. Позивач наголошує, що протягом багатьох років банк не висловлював претензій, не повідомляв про наявність сумнівів щодо його діяльності та не вимагав додаткової перевірки. На переконання позивача, АТ «Універсал Банк» неправомірно та безпідставно присвоїв йому статус суб`єкта з неприйнятно високим ризиком, ухвалив рішення про відмову від підтримання ділових відносин, припинив свої зобов`язання за договором банківського обслуговування та розірвав договір без належного правового обґрунтування, що призвело до порушення його прав та законних інтересів як споживача фінансових послуг. З врахуванням вищенаведеного просить позов задовольнити. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 29.07.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Крім цього, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 29.07.2025 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та зобов`язано відповідача у відповідності до вимог ст.93 ЦПК України надати відповідь на запитання позивача. 31.07.2025 року позивач [PERSON] через систему «Електронний суд» подав до суду заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Дане клопотання обґрунтоване тим, що у даній справі заявлено вимоги немайнового характеру, у зв`язку з чим неможливо визначити ціну позову, а отже, справа не належить до категорії малозначних відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України. Зазначає, що у позовній заяві позивач не просив розглядати справу у порядку спрощеного провадження та не заявляв окремого клопотання з цього приводу, у зв`язку з чим суду першої інстанції були відсутні підстави для розгляду даного спору у порядку спрощеного позовного провадження з власної ініціативи. Вказує, що розгляд справи у спрощеному провадженні без повідомлення сторін є недоцільним та не забезпечить повного, всебічного і об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, оскільки наявні обставини підлягають встановленню у відкритому судовому засіданні за участю сторін. Дана справа має для позивача виключне значення, а тому такі обставини не можуть бути встановлені виключно на підставі письмових матеріалів справи без надання сторонам можливості брати участь у відкритому судовому засіданні. Суд, вивчивши матеріали позовної заяви та вказаного клопотання виходить з наступного. Статтею 19 ЦПК України визначено, що цивільні справи розглядаються, зокрема, за правилами позовного провадження - загального або спрощеного. Спрощене позовне провадження призначене, зокрема, для розгляду малозначних справ та справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 19 ЦПК України малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Як вбачається із матеріалів справи, предметом позову є захист прав споживачів. В силу положень п. 5 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагає розгляду справи в порядку загального позовного провадження. Відповідно до ч. 3 ст. 274 ЦПК України, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Указана справа не відноситься до тих, які в силу вимог ч. 4 ст. 274 ЦПК України не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. Суд відхиляє доводи позивача про відсутність підстав для розгляду спору в порядку спрощеного позовного провадження з ініціативи суду та необхідність його розгляду за правилами загального позовного провадження у зв`язку з їх необґрунтованістю, оскільки встановлення фактичних обставин та дослідження доказів може бути здійснено під час розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відтак, для уникнення подальшого затягування розгляду справи, враховуючи предмет позову, суд приходить до переконання, що для повного та всебічного встановлення обставин справи немає необхідності розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням /викликом/ сторін, а тому у задоволенні заяви позивача слід відмовити. 13.08.2025 року від представника відповідача - адвоката Клочка О. В. через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні. Клопотання мотивував тим, що під час розгляду цієї справи може бути розголошена інформація з обмеженим доступом, зокрема банківська таємниця та відомості, що становлять таємницю фінансового моніторингу. Зазначає, що внутрішні документи банку у сфері фінансового моніторингу є конфіденційними та належать до документів з обмеженим доступом, оскільки затверджені внутрішніми актами банку та спеціальним законодавством. Доступ до таких документів можуть мати лише уповноважені працівники банку або інші особи у випадках, визначених законом. Банк, як суб`єкт первинного фінансового моніторингу, зобов`язаний забезпечувати збереження та нерозголошення інформації про фінансові операції та їх учасників. Розкриття такої інформації можливе лише у випадках, прямо передбачених законом, а порушення порядку її захисту тягне юридичну відповідальність. З огляду на наведене, відкритий судовий розгляд може спричинити розголошення інформації з обмеженим доступом, що є підставою для розгляду справи у закритому судовому засіданні. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами. Відповідно до частини сьомої статі 7 ЦПК України розгляд справи у закритому судовому засіданні проводиться у випадках, коли відкритий судовий розгляд може мати наслідком розголошення таємної чи іншої інформації, що охороняється законом, або за клопотанням учасників справи з метою забезпечення таємниці усиновлення, запобігання розголошенню відомостей про інтимні чи інші особисті сторони життя учасників справи або відомостей, що принижують їхню честь і гідність, а також в інших випадках, установлених законом. Згідно з частиною дев`ятою статті 7 ЦПК України про розгляд справи у закритому судовому засіданні постановляється ухвала. Суд ухвалою може оголосити судове засідання закритим повністю або закритою його частину. Згідно з частиною п`ятою статті 11 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» розгляд справи у закритому судовому засіданні допускається за вмотивованим рішенням суду виключно у випадках, визначених законом. Частиною першою статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини, зокрема, якщо того вимагає захист приватного життя сторін. Разом з тим, під час дослідження матеріалів справи судом не встановлено, що такі відомості містять гриф обмеження доступу, у поданих документах відсутні ознаки державної таємниці, банківська або комерційна таємниця не розкривається у такому обсязі, який би створював ризик порушення прав чи інтересів сторін, а також немає відповідних рішень уповноважених органів про засекречення чи визначення спеціального режиму використання таких даних. Крім того, обмеження гласності судового розгляду є винятком, а не правилом, і сторона, яка заявляє відповідне клопотання, повинна обґрунтувати наявність правових підстав для цього. У даному випадку таких обґрунтувань не наведено, а дослідження наявних матеріалів не призвело до розголошення значимих конфіденційних відомостей. Докази по справі досліджувалися судом без проведення судового засідання, оскільки справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ст. 294 ЦПК України. За цих обставин підстав суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про проведення розгляду справи у закритому судовому засіданні слід відмовити. Витребувані ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 29.07.2025 року докази та відповіді на запитання надійшли на адресу суду 13.08.2025 року /а.с.50-68/. 13.08.2025 року від представника відповідача - адвоката Клочка О. В. через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній щодо задоволення позову заперечив. Відзив мотивує тим, що 12.09.2019 між [PERSON] та АТ «Універсал Банк» було укладено та особисто підписано Анкету-заяву до договору про надання банківських послуг з відкриттям поточного рахунку № [NUMBER] та встановленням кредитного ліміту відповідно до умов договору. Зазначає, що згідно з Умовами і правилами обслуговування фізичних осіб банку, підписана анкета-заява є підтвердженням укладення договору та прийняття позивачем усіх його умов. Після перевірки документів позивач завантажив мобільний додаток, ознайомився з Умовами, Правилами та Тарифами, обрав спосіб доставки картки, прибув до пункту видачі та особисто отримав картку. Відповідач вказує, що активація платіжної картки здійснена позивачем через мобільний додаток шляхом введення ПІН-коду, що підтверджує особисте використання картки та доступ до електронного кабінету, у якому наявні примірники умов договору. Крім того, відповідач посилається на те, що банк проводив фінансовий моніторинг операцій клієнта. На запит банку позивач надав податкову декларацію за 2024 рік із доходом 4 342 676,24 грн та пояснення щодо характеру регулярних переказів і витрат за карткою за період з 01.01.2025 по 08.07.2025. Разом з тим, 18.06.2025 року надійшов запит Державної служби фінансового моніторингу №0000004451/2025 із повідомленням про наявність ознак ризиковості у фінансових операціях позивача. За результатами оцінки рівень ризику визначено як неприйнятно високий (100 балів), що відповідає показнику № 34 Програми управління ризиками. У зв`язку з цим, 18.07.2025 року АТ «Універсал Банк» прийняв рішення про закриття карткового рахунку позивача та припинення обслуговування, про що його повідомлено через електронну пошту. Вказане рішення, як зазначає відповідач, прийнято відповідно до пункту 10.4.1 Умов і правил, який передбачає право банку на одностороннє розірвання договору шляхом повідомлення клієнта будь-яким каналом дистанційної комунікації. Також відповідач наголошує, що позивач, підписуючи договір, погодився з можливістю припинення обслуговування та блокування картки у випадках, передбачених внутрішніми документами банку та законодавством у сфері фінансового моніторингу. Представник відповідача звертає увагу, що всі дії банку здійснювалися у відповідності до внутрішніх правил та процедур, затверджених у банку, а також з дотриманням вимог чинного законодавства, у тому числі Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». На підставі наведеного просить у задоволенні позову відмовити. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що 12.09.2019 року [PERSON] звернувся до АТ «Універсал Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг від 12.09.2019 року з відкриттям рахунку № [NUMBER] у гривні на його ім`я [PERSON] та встановити кредитний ліміт на суму, зазначену в додатку відповідно до умов договору, про що свідчить власний підпис позивача /а.с.40, 206/. 21.12.2021 року позивач подав заяву про відкриття поточного рахунку в національній валюті з присвоєнням рахунку № [NUMBER] у гривні на ім`я [PERSON] . Зі змісту вказаної заяви вбачається, що позивач власним електронним цифровим підписом підтвердив, що цей рахунок забороняється використовувати для проведення операцій, пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності /а.с.65, 217/. 16.10.2023 року позивачем подано заяву за сервісом накопичення «Банка» (відкриття банківського вкладу) № N92.30.0023064691 від 16.10.2023 року з відкриттям рахунку [NUMBER] . Підписанням цієї заяви позивач підтвердив, що ознайомлений з Умовами і правилами обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank | Universal Bank, Тарифами, Довідкою про систему гарантування вкладів фізичних осіб, що засвідчується окремим електронним підписом в мобільному застосунку, та отримав їх примірники /а.с.55-56, 207-208/. 17.06.2025 року позивачем одночасно дві заяви про відкриття поточного рахунку в національній валюті з присвоєнням наступних рахунків: № [NUMBER] та № [NUMBER] у гривні на ім`я [PERSON] . Позивач своїм підписом підтвердив, що не є податковим резидентом іншої держави (крім України), ознайомився з умовами обслуговування рахунку та тарифами, а також усвідомлює, що рахунок не може використовуватися для здійснення підприємницької чи незалежної професійної діяльності /а.с.61-62, 63-64, 213-216/. 17.06.2025 року позивачем подано заяву за сервісом накопичення «Банка» (відкриття банківського вкладу) № N92.30.0036231626 від 17.06.2025 року з відкриттям рахунку [NUMBER] . Підписанням цієї заяви, яка одночасно є депозитним договором та договором про відкриття рахунку, позивач підтвердив, що не є податковим резидентом будь-якої іншої країни (окрім України) та своє розуміння того, що Рахунок забороняється використовувати для проведення операцій, пов`язаних зі здійсненням підприємницької та незалежної професійної діяльності /а.с.57-60, 209-212/. Повідомленням від 18.07.2025 року АТ «Універсал Банк» повідомив позивача про прийняте рішення про відмову від підтримання ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових /розірвання ділових відносин) на підставі аб.3 ч.1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», ст. 1075 Цивільного кодексу України /а.с.20/. Таким чином, позивач стверджує, що відповідач не надав жодних письмових доказів на підтвердження підставності встановлення неприйнятно високого ризику позивачу, тому передбачувані посилання Банку на наявність підстав для припинення правовідносин сторін у зв`язку із встановленням клієнту неприйнятно високого ризику вказує на невідповідність такого одностороннього правочину положенням ст. 203 ЦК України, а отже в силу приписів ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. З доводів відповідача вбачається, що напрямком Управління фінансового моніторингу АТ «Універсал Банк», відповідно до внутрішньої Програми управління ризиками фінансового моніторингу АТ «Універсал Банк», затверджених Рішенням Правління АТ «Універсал Банк» від 25.09.2024 року, були проведені посилені заходи належної перевірки та аналіз фінансових операцій (їх сукупності) клієнта ФО [PERSON] , за результатами яких були виявлені обґрунтовані підозри про здійснення клієнтом ФО [PERSON] операцій, що стало підставою для встановлення останньому неприйнятно високого ризику ділових відносин. Так, згідно витягу із службової записки напрямком Управління фінансового моніторингу АТ «Універсал Банк» було встановлено, що за період з 01.06.2025 року по 14.07.2025 року по рахунку ФО [PERSON] здійснено ряд підозрілих фінансових операцій по рахунку [NUMBER] (дебет - 58 235.07 грн., кредит - 78 575.27грн.), а саме: основні зарахування 61 600,00 грн. - готівкові поповнення рахунку через касу Банку, 16 975,27 грн. - р2р перекази (зарахування коштів від фізичних осіб, близько 4 карток); основні списання 23 550,72,00 грн. - перераховано через р2р на картки різних отримувачів (близько 16 карток); 34 684,35 грн. - розрахунки в торгово-сервісній мережі; 10 841,04 грн. - перераховано по рахункам на контрагентів, ФОП та юридичні компанії, як оплата за послуги. З метою здійснення аналізу Банком проводились заходи для з`ясування джерел походження коштів та суті здійснених операцій, зокрема клієнту було надіслано запит щодо надання ним документів та інформації. На запит Банку клієнт надав Податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2024 року, із загальною сумою доходів 4 342 676,24 грн. та пояснив, щодо суті діяльності по рахунку, зокрема регулярних операцій надходжень (регулярних Р2Р переказів) та списань коштів по картці за період з 01.01.2025 року по 08.07.2025 року, а саме, що це особисті витрати в магазинах, переказ на картку дітям, сплата за послуги. В Банку наявна інформація, а саме запит № 0000004451/2025 від 18.06.2025 року від Державної служби фінансового моніторингу з інформацією, що операції, проведені [PERSON] містять ознаки ризикових /а.с.67/. Так, Банк у своїй діяльності керується вимогами чинного законодавства України, у тому числі Цивільним кодексом України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», іншими законами України, у тому числі, які регулюють питання запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (законодавство з питань фінансового моніторингу), нормативно-правовими актами Національного банку України та умовами укладених договорів. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг, зокрема належить відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах. Установи банків забезпечують розрахунки відповідно до законодавства та вимог клієнта, на умовах договору на розрахункове обслуговування. Відносини між банком та клієнтом (володільцем банківського рахунка) щодо укладення договору банківського рахунка та здійснення операцій за рахунком клієнта урегульовано положеннями гл. 72 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Закон України «Про запобігання та протидію легалізації ( відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі - Закон про ПВК/ФТ), як зазначено в його преамбулі, спрямований на захист прав та законних інтересів громадян, суспільства і держави, забезпечення національної безпеки шляхом визначення правового механізму запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (далі - запобігання та протидія). Відповідно до п. 39 ст. 1 Закону про ПВК/ФТ неприйнятно високий ризик - максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу. За змістом ст. 5 Закону про ПВК/ФТ до легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, належать будь-які дії, пов`язані із вчиненням фінансової операції чи правочину з доходами, одержаними злочинним шляхом, а також вчиненням дій, спрямованих на приховання чи маскування незаконного походження таких доходів, чи володіння ними, прав на такі доходи, джерел їх походження, місцезнаходження, переміщення, зміну їх форми (перетворення), а так само набуттям, володінням або використанням доходів, одержаних злочинним шляхом. Банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу, як встановлено п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону про ПВК/ФТ. За змістом пунктів 4.3.6., 4.3.8., 4.3.9., 4.3.10. Розділу 4 Умов та Правил обслуговування фізичних осіб в АТ «Універсал Банк» банк має право: витребувати документи і відомості, необхідні для здійснення ідентифікації та/або верифікації, аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, та інші передбачені законодавством документи та відомості, які витребує Банк з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення; відмовитися від проведення фінансової операції у разі, якщо фінансова операція містить ознаки такої, що згідно з Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» підлягає фінансовому моніторингу; відмовитися від проведення фінансових операцій (обслуговування) у разі, коли клієнт на запит Банку щодо уточнення інформації про клієнта не подав відповідну інформацію (офіційні документи та/або належним чином засвідчені їх копії); відмовитися від встановлення (підтримання) договірних відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику /а.с.81-136/. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону про ПВК/ФТ, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу. Відповідно з ч. 3 ст. 7 Закону про ПВК/ФТ, критерії ризиків визначаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, встановлених відповідно: Національним банком України - для суб`єктів первинного фінансового моніторингу, щодо яких Національний банк України відповідно до статті 18 цього Закону виконує функції державного регулювання і нагляду; центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, - для інших суб`єктів первинного фінансового моніторингу. Частиною 6 ст. 7 Закону про ПВК/ФТ, передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі зокрема неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону про ПВК/ФТ, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний в тому числі: забезпечувати відповідно до вимог, встановлених відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, належну організацію та проведення первинного фінансового моніторингу, що належним чином надасть можливість виявляти порогові та підозрілі фінансові операції (діяльність) незалежно від рівня ризику ділових відносин з клієнтом (проведення фінансових операцій без встановлення ділових відносин) та повідомляти про них спеціально уповноважений орган, а також запобігати використанню послуг та продуктів суб`єкта первинного фінансового моніторингу для проведення клієнтами фінансових операцій з протиправною метою; забезпечувати функціонування належної системи управління ризиками, застосування у своїй діяльності ризик-орієнтовного підходу та вжиття належних заходів з метою мінімізації ризиків; здійснювати належну перевірку нових клієнтів, а також існуючих клієнтів. Відповідно до положень ст. 11 Закону про ПВК/ФТ на банки покладено обов`язок здійснювати належну перевірку клієнтів, в тому числі шляхом проведення ідентифікації та верифікації клієнтів відповідно до вимог законодавства України. Згідно із ч. 3 ст. 12 Закону про ПВК/ФТ суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний, наскільки це можливо, проводити аналіз та вивчення підстав і цілей усіх фінансових операцій, що відповідають хоча б одній із таких ознак: є складними фінансовими операціями; є незвично великими фінансовими операціями; проведені у незвичний спосіб; не мають очевидної економічної чи законної мети. Положеннями ч. 1 ст. 15 Закону про ПВК/ФТ передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей. Загальні вимоги щодо виконання банками законодавства України з питань фінансового моніторингу встановлені Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженим постановою правління Національного банку України від 19.05.2020 року № 65 (далі - Положення № 65). Пунктами 34-36 Розділу IV Положення № 65 передбачено, що банк зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, що має бути пропорційним характеру та масштабу діяльності банку. Ризик-орієнтований підхід має застосовуватися банком на безперервній основі та забезпечувати виявлення, ідентифікацію, оцінку всіх наявних та потенційних ризиків легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, притаманних діяльності банку (ризик-профілю банку) та його клієнтам, а також передбачати своєчасне розроблення заходів з управління такими ризиками, їх мінімізації. Банк документує процес застосування ризик-орієнтованого підходу таким чином, щоб бути здатним продемонструвати його суть (зокрема те, у чому полягає різниця в підходах), прийняті банком рішення під час його застосування та обґрунтованість таких рішень. Банк, застосовуючи ризик-орієнтований підхід, має утримуватися від необґрунтованого застосування де-рискінг - явища, за якого СПФМ відмовляє у встановленні (підтриманні) ділових відносин з клієнтами з метою уникнення ризиків, а не управління ними. Зазначений підхід протирічить ризик-орієнтованому підходу та не сприяє фінансовій інклюзії. Критерії ризиків визначаються банком самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, установлених Національним банком у додатку 19 до Положення №65, типологічних досліджень, результатів національної оцінки ризиків, а також рекомендацій Національного банку. Банк визначає пріоритетність/значущість розроблених критеріїв ризику, враховуючи можливі наслідки/вплив таких ризиків, та встановлює їм відповідну питому вагу для здійснення подальшої оцінки рівня ризику (п. п. 45, 46 Положення № 65). Відповідно до п. 1, 2 Додатку 1 до Положення, Банк зобов`язаний здійснювати належну перевірку нових та наявних клієнтів у випадках, передбачених у статті 11 Закону про ПВК/ФТ. Заходи щодо ідентифікації та верифікації клієнта (представника клієнта) здійснюються банком у порядку, визначеному в додатку 2 до Положення. Пунктами 11 та 12 Додатку 1 до Положення передбачено, що Банк з урахуванням ризик-профілю клієнта на постійній основі проводить моніторинг ділових відносин та фінансових операцій клієнтів, що здійснюються у процесі таких відносин, щодо відповідності таких фінансових операцій наявній у банку інформації про клієнта, його діяльність та ризик (у тому числі, за потреби, про джерело коштів, пов`язаних із фінансовими операціями) у порядку, визначеному в додатку 1 до Положення. Якщо за результатами моніторингу ділових відносин клієнта банк виявляє підозрілі фінансові операції (діяльність), то банк за потреби вживає заходів щодо переоцінки рівня ризику таких ділових відносин з клієнтом та вживає ПЗНП у разі присвоєння високого рівня ризику. Згідно з п. 1 Додатку 12 до Положення банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин / відмовити клієнту у відкритті рахунку (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку / відмовитися від проведення фінансової операції у випадках, передбачених ч. 1 ст. 15 Закону про ПВК/ФТ. Відповідно до п. 61 Положення, Банк установлює неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у випадках, визначених ч. 6 ст. 7 Закону про ПВК/ФТ, в інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах банку з питань ПВК/ФТ, а також щодо клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій ВК/ФТ, інших злочинів. Згідно до п. 46 ст. 1 Закону про ПВК/ФТ, підозра - припущення, що ґрунтується на результатах аналізу наявної інформації та може свідчити про те, що фінансова операція або її учасники, їх діяльність чи походження активів пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванням тероризму та/або фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, або із вчиненням іншого кримінального правопорушення або діяння, за яке передбачені міжнародні санкції. Частинами 1 та 3 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 1075 ЦК України, Банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі наявності підстав, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Залишок грошових коштів на рахунку клієнта повертається клієнту. Таким чином, виходячи з аналізу норм Цивільного кодексу України у взаємозв`язку з нормами спеціального Закону та підзаконного акту про фінансовий моніторинг, вбачається, що банки наділені прямим обов`язком встановлення неприйнятно високого ризику ділових відносин стосовно клієнтів у разі зокрема неможливості виконувати визначені Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом, а також щодо клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій ВК/ФТ, інших злочинів. Аналогічне стосується відмови від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка через встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику, яка також є обов`язковою для банків за Законом. Водночас, законодавство про фінансовий моніторинг зобов`язує банки як суб`єктів фінансового моніторингу самостійно визначати ризики подальшого обслуговування клієнтів та уникати виявлених ризиків через застосування процедури де-рискінгу. При цьому, слід також звернути увагу на положення ст. 21 Закону про ПВК/ФТ, якими передбачено, що фінансові операції або спроба їх проведення незалежно від суми, на яку вони проводяться, вважаються підозрілими, якщо суб`єкт первинного фінансового моніторингу має підозру або має достатні підстави для підозри, що вони є результатом злочинної діяльності або пов`язані чи стосуються фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення. При визначенні того, чи є підозрілою фінансова операція або діяльність, суб`єкт первинного фінансового моніторингу враховує типологічні дослідження, підготовлені спеціально уповноваженим органом та оприлюднені ним на своєму веб-сайті, а також рекомендації суб`єктів державного фінансового моніторингу. Згідно ст. 48 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку. Положення ст. 15 Закону про ПВК/ФТ наділяють банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі шляхом розірвання договорів, пов`язаних з фінансовим моніторингом, пріоритетним с застосування норм спеціального закону, до чого власне і відсилає пункт 3 частини 2 ст. 1075 ЦК України. Норми зазначених законів не обмежують право банку на односторонню відмову від договору з клієнтом в разі настання визначених ними обставин. Відтак, банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Так, Верховний Суд у постановах від 20.02.2018 року по справі № 910/11471/17 та від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20 зазначав, що банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Разом із тим, право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику. Відповідно до підпункту 12 пункту 4 Положення про Державну службу фінансового моніторингу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 2015 № 537, Державна служба фінансового моніторингу України відповідно до покладених на неї завдань здійснює типологічні дослідження у сфері протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму чи фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, які затверджуються відповідними наказами Державної служби фінансового моніторингу України та розміщуються на її офіційному сайті. Згідно зі ст. 21 Закону про ПВК/ФТ, фінансові операції або спроба їх проведення незалежно від суми, на яку вони проводяться, вважаються підозрілими, якщо суб`єкт первинного фінансового моніторингу має підозру або має достатні підстави для підозри, що вони є результатом злочинної діяльності або пов`язані чи стосуються фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення. При визначенні того, чи є підозрілою фінансова операція або діяльність, суб`єкт первинного фінансового моніторингу враховує типологічні дослідження, підготовлені спеціально уповноваженим органом та оприлюднені ним на своєму веб-сайті, а також рекомендації суб`єктів державного фінансового моніторингу. А отже, Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» передбачено, що наявність у суб`єкта первинного фінансового моніторингу обґрунтованих підозр здійснення фіктивної діяльності є достатнім для прийняття певних рішень відносно клієнтів. Верховним Судом у постанові від 21.11.2022 року у справі № 757/35987/20-ц зроблений висновок, що відповідно до частини шостої статті 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидію. Відтак, Верховний Суд неодноразово зазначав (постанови суду у справах № 910/18504/20, № 757/57487/20-ц, № 910/10855/21, № 922/1253/23), що банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Разом із тим право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона и не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого принцип підходу змагальності втрачає сенс. Отже, Верховним Судом у вказаних постановах зроблені висновки щодо повноважень Банку в рамках Закону України «Про банки і банківську діяльність та Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» за результатами аналізу проведених операцій встановлювати клієнту неприйнятно високий ризик, як наслідок, приймати рішення про відмову від підтримання ділових відносин/ відмову від обслуговування шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку. Внутрішні документи з питань фінансового моніторингу повинні містити процедури, достатні для забезпечення ефективного управління ризиками, а також для запобігання використанню послуг та продуктів суб`єкта первинного фінансового моніторингу для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення. Внутрішні документи Банку з питань фінансового моніторингу є документами з обмеженим доступом, тому банк не ознайомлює клієнтів із внутрішніми документами, у даному випадку критеріями ризику. Разом з тим, згідно з пунктами 5.1., 5.6.2., 5.6.9 Програми управління ризиками фінансового моніторингу АТ «Універсал Банк» Банк використовує дворівневу систему оцінки ризику ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) із клієнтом, що передбачає: визначення первинного рівня ризику ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) із клієнтом, застосування заходів із мінімізації ризику, оцінку залишкового ризику, застосування оцінки ризику. На розрахунок рівня ризику впливають критерії моніторингу ділових відносин. Оцінка ризику клієнта здійснюється під час встановлення ділових відносин, а також переоцінюється за результатами моніторингу рівня ризику клієнта, аналізу фінансових операцій клієнта, аналізу фінансової діяльності клієнта, результатів ПЗНП тощо. Банк для оцінки рівня ризику ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) з клієнтом (ризик-профілю клієнта) використовує скорингову ризик-модель, що враховує наявність притаманних клієнту, його діяльності (у тому числі тієї, що очікується на етапі встановлення ділових відносин із клієнтом) критеріїв (показників) ризику. Високий рівень ризику та неприйнятно високий рівень ризику може встановлюватися клієнту Банком й в інших випадках, у т.ч. за рішенням відповідального працівника Банку шляхом видачі відповідного розпорядження /а.с.137-205/. З урахуванням вказаних положень Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», відповідачем проведено аналіз фінансових операцій та діяльності клієнта ФО [PERSON] . Банком встановлено, що спостерігаються надходження р2р переказів, а саме зарахування коштів від фізичних осіб, близько 4 карток, в подальшому перераховуються р2р переказами на картки різних отримувачів (близько 16 карток). Платежі проведено транзитним способом, мета платежів не зазначена та не є очевидною. Зв`язок з контрагентами не виявлений та не є очевидним. Спостерігається швидкий рухкоштів, взаємодія з великою кількістю контрагентів за період з 01.06.2025 року по 14.07.2025 року. На запит банку позивач надав податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2024 року, із загальною сумою доходів 4 342 676,24 грн. Так, з Розпорядження від 18.07.2025 року, який зроблений на підставі службової записки Управління фінансового моніторингу АТ «Універсал Банк» від 18.07.20255 року, вбачається, що з метою зменшення ризиків легалізації відмивання доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення, АТ «Універсал Банк» дійшов висновку про встановлення неприйнятно високого ризику ФО [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та припинення ділових відносин. За результатами дослідження підстав та обґрунтованості встановлення банком позивачу категорії ризику на рівні неприйнятно високого. /а.с.66-67/. Відмова від підтримання ділових відносин відповідно до вимог ст. 15 Закону про ПВК/ФТ та внутрішнього Положення про відмову від встановлення (підтримання) ділових відносин/ проведення фінансової операції. Враховуючи вказані обставини, банком на адресу позивача надіслано повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин відмову від обслуговування шляхом розірвання ділових відносин. З приводу аргументів позивача про незаконність прийнятого відповідачем рішення щодо встановлення йому неприйнятно високого ризику без посилання на відповідні критерії такого ризику, то в чинному законодавстві відсутній вичерпний перелік критеріїв ризику. Критерії ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення були затверджені наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2022 року № 465 (далі - Критерії). Відповідно до п. 1-4 Критеріїв суб`єкти первинного фінансового моніторингу самостійно визначають у внутрішніх документах з питань фінансового моніторингу іманентні межі для тих критеріїв, які містять кількісні та/або оціночні характеристики («істотне збільшення», «великі обсяги», «високі ставки», «регулярність», «багато років», «дороговартісні», «незвично великі активи», «надзвичайно великі операції»). Суб`єкти первинного фінансового моніторингу розробляють власні критерії ризиків легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення з урахуванням критеріїв ризиків, визначених розділами II-IV цих Критеріїв, типологічних досліджень у сфері запобігання та протидії, підготовлених Держфінмоніторингом та оприлюднених ним на своєму вебсайті, результатів національної оцінки ризиків, рекомендацій суб`єктів державного фінансового моніторингу, що здійснюють державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного СПФМ, а також зважаючи на особливості діяльності СПФМ. Крім цього, у постанові від 16 січня 2025 року у справі № 910/18278/23 Верховний Суд вказав на те, що з огляду на приписи ч. 7 ст. 11 Закону Закону про ПВК/ФТ, вимоги Положення № 65 та наведені висновки Верховного Суду, банк наділений правом, однак не обов`язком, витребувати у клієнта інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки; уповноважений самостійно у внутрішніх документах визначати критерії ризиків, види необхідних до вжиття банком заходів та обсяг необхідної додаткової інформації для здійснення заходів належної перевірки, а також порядок дій стосовно відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин, вимоги до рішення про розірвання ділових відносин; має право відмовитися від ділових відносин з клієнтом шляхом розірвання договору банківського рахунку з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику. Суд критично ставиться до доводів позивача про ненадання відповідачем можливості усунути обставини, які стали підставою для віднесення його до категорії клієнтів із неприйнятно високим ризиком, звертаючи увагу позивача на наявність висновків Верховного Суду щодо питання застосування ч. 6 ст. 7, ст. ст. 11, 12, ч. 1 ст. 15 Закону про ПВК/ФТ та ст. 1075 ЦК України у подібних правовідносинах в тому обсязі, що узгоджується з вимогами законодавства про вирішення банками на власний розсуд питання щодо вжиття у разі необхідності заходів з витребування у клієнта додаткової інформації або офіційних документів для здійснення належної перевірки та про самостійне встановлення ними у внутрішніх документах критеріїв ризиків, процедури прийняття відповідного рішення та порядок доведення його до відома клієнта. Так, одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (ч. 3 т. 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч. 1 ст. 1066 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Згідно з ч. 4 ст. 1075 ЦК України, банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі наявності підстав, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Залишок грошових коштів на рахунку клієнта повертається клієнту. Норма ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» є спеціальною та має пріоритет у застосуванні щодо норми ст. 1075 ЦК України, враховуючи п. 3 ч. 2 цієї статті Кодексу. У силу вимог ст. 15 Закону про ПВК/ФТ, банк наділений правом (а не виключно обов`язком) в односторонньому порядку відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтами та розірвати відповідний договір у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки, проте банк зобов`язаний підтвердити існування правових підстав для встановлення неприйнятно високого ризику. З наведених обставин справи вбачається, що сторони перебували у договірних відносинах, а саме між ними був укладений договір банківського обслуговування. Відтак, за результатами оцінки наявних в матеріалах справи належних доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що банк, виявивши за результатами проведення належної перевірки з дотриманням внутрішньої процедури підозрілу діяльність особи, у зв`язку з відсутністю на момент здійснення операцій у володіння банку будь-яких документів на підтвердження походження коштів, їх економічної мети та сплати податків, в межах чинного законодавства встановив позивачу неприйнятно високий ризик та як наслідок, скористався наданим йому ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» правом щодо відмови від ділових стосунків з позивачем, при цьому повідомивши останнього про своє рішення належним чином. Указана обставина відповідає приписам ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 15 Закону України Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Положенню № 65 «Про здійснення банками фінансового моніторингу» та внутрішнім документам банку щодо фінансового моніторингу, які прямо наділяють банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі шляхом розірвання договорів. Таким чином, суд дійшов висновку, що односторонній правочин банку про відмову від ділових відносин з позивачем відповідає чинному законодавству, а тому підстави для визнання недійсним такого одностороннього правочину, на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, відсутні. Окрім цього, не витребування відповідачем документів та відомостей для уточнення інформації про фінансові операції, клієнта на підтвердження чи спростування підстав припинення договірних відносин, оскільки ч. 7 ст. 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» передбачено право Банку, а не обов`язок щодо витребування інформації у клієнта, а тому доводи позивача щодо того, що відповідач не витребував в нього жодних документів є необґрунтованими. До того ж, позивачем не надано жодних доказів щодо економічної чи законної мети руху коштів по своїй банківській картці. Згідно з нормами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Згідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими судом, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір покладається на нього та не підлягає розподілу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed