Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з цим позовом та вказав, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 22 листопада 2013 року виконавчим комітетом Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Серед належного [PERSON] спадкового майна є земельна ділянка площею 7,4046 га, яка розташована на території Криничанської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області, яку йому було надано у довічне успадковуване володіння, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 49, посвідченого 17 квітня 1992 року головою Криничанської районної ради народних депутатів. При зверненні до нотаріальної контори з відповідною заявою про отримання спадщини, постановою нотаріуса позивачу було відмовлено. Тому, з урахуванням наведеного, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою площею 7,4046 га, кадастровий номер 1222081000:01:003:0050 для ведення фермерського господарства, наданою [PERSON] на підставі рішення Криничанської районної ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області від 28 травня 1991 року, № «У», згідно з Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею № 49 від 17 квітня 1992 року. \~ \~ \~ \~ [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву згідно якої просить справу слухати без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. \~ \~ \~ \~Представник Криничанської селищної ради в судове засідання не з`явився, про дату та місце розгляду справи сповіщений в установленому законом порядку. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи Криничанської державної нотаріальної контори, згідно письмового повідомлення, прохає розглянути справу без присутності державного нотаріуса. У відповідності до\~ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому, з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторони, що не з`явилась. Оцінивши докази по справі, суд вважає, що вимоги [PERSON] мають бути задоволеними. Судом встановлено, що 17 квітня 1992 року, [PERSON] на підставі рішення Криничанської районної ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області від 28 травня 1991 року, № «У», було надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку в межах згідно з планом землеволодіння. Землю надано у довічне успадковуване володіння для організації фермерського господарства, що підтверджується Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 49, посвідченого 17 квітня 1992 року головою Криничанської районної ради народних депутатів. \~ \~ \~ \~ [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 22 листопада 2013 року виконавчим комітетом Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яку в установленому законом порядку було успадковано. За життя [PERSON] заповіту не склав. Згідно\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги спадкування, що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 24 травня 2022 року Криничанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янському районі Дніпропетровської області, запис № 73. Відповідно до\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] державним нотаріусом Криничанської державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу № 59/2014. На підставі Рішення Криничанської селищної ради від 17 січня 2025 року № 20-61/VIII, [PERSON] надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 8,7 га, у тому числі пасовища 8,5 га, під господарськими шляхами і прогонами 0,2 га для ведення фермерського господарства на території Криничанської селищної ради «Світлогірський старостинський округ» Кам`янського району Дніпропетровської області, згідно з державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею від 17 квітня 1992 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 49, який видано на [PERSON] . 16 травня 2025 року Відділом № 2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області було проведено державну реєстрації вищезазначеної земельної ділянки та визначено площу 7,4046 га й присвоєно кадастровий номер 1222081000:01:003:0050. Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статей\~6,\~50 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-XII\~у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі\~Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2201-XII, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. Відповідно до пункту 8\~Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі»\~громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до\~ЗК України. У пункті 6\~розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року\~визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп\~(справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у\~ЗК України від 18 грудня 1990 року\~була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння.\~ЗК України\~в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до частини другої статті\~14, частини другої статті\~41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають\~Конституції України\~(є неконституційними), положення: - пункту 6\~розділу Х «Перехідні положення» ЗК України\~щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6\~Постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року № 563-ХII «Про земельну реформу»\~з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Таким чином, суд приходить до висновку, що особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом, не може бути позбавлена права на таке володіння. На правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та\~статтею 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищене\~статтею 41 Конституції України), а й обмежують у можливості припинити відповідне право. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви у м.Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, § 36). Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка дозволяла б припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Відповідно до частини другої\~статті 407 ЦК України\~та частини другої\~статті 102 ЗК України\~право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. При цьому згідно із частиною другою\~статті 395 ЦК України\~законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Статтею 1216 ЦК України\~визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із\~статтею 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені\~статтею 608 ЦК України\~(стаття 1219 ЦК України). Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут) (стаття 1225 ЦK України). Таким чином, враховуючи, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у\~статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №368/54/17 (провадження №14-487цс19), який конкретизовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц (провадження №14-63цс20). Разом з цим, у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц (провадження №14-63цс20) зазначено, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів\~статті 6 ЗК України від 18 грудня 1990 року\~у редакції, чинній до 16 травня 1992 року, могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною першою\~статті 55 цього Кодексу\~у тій самій редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі позовних вимог.

Outcome: approved