Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-16 00:00:00

30 жовтня 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, мотивуючи її тим, що 22.11.2018 року Ірпінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та відповідачкою, актовий запис № 699. 3 березня 2020 року припинили подружні стосунки та спільне проживання. 14.04.2021 року укладений між позивачем та відповідачкою шлюб було розірвано рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/6930/20. Від подружнього життя позивач та відповідачка мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Після фактичного припинення проживання позивача з відповідачем та після розірвання шлюбу, дитина залишилась з відповідачкою. Втім невдовзі відповідачка почала вести аморальний спосіб життя, систематично вживати наркотичні речовини, відповідно, перебуваючи в стані наркотичного сп?яніння. Внаслідок цього вже досить тривалий час відповідачка поводить себе неадекватно та часто втрачає здатність контролювати свої дії та емоції, внаслідок чого під час перебування з дитиною - [PERSON] відповідачка неодноразово била дитину, постійно на неї кричала та знущалася з дитини. Крім того, відповідачка регулярно залишала [PERSON] одну вдома без їжі на цілий день, а також покидала її на ніч. Кілька разів дитина - [PERSON] була залишена відповідачкою вдома разом з її іншою донькою - [PERSON] (14 років), яка приводила своїх друзів, що розбещували малолітню дитину. Також відповідачка неодноразово залишала дитину стороннім людям. Навесні 2021 року відповідачка відправила дитину - [PERSON] до [PERSON] , де покинула її з невідомою особою на 4 місяці. Відповідачка не має постійного житла, переїздить з орендованих квартир на квартиру, з яких її примусово виселяють. Зокрема, останній раз 05.09.2023 року відповідачка була черговий раз примусово виселена з орендованої квартири за адресою: [ADDRESS] невідомими чоловіками в грубій формі, що сильно налякало дитину - [PERSON] . Після цього в період з 05.09.2023 по 13.09.2023 відповідачка разом з дитиною - [PERSON] проживала в машині без засобів гігієни, зміни спідньої білизни та одягу і без нормального харчування. Машину відповідачка вночі неодноразово паркувала в лісі, незважаючи на воєнний стан і можливе замінування місцевості. 13.09.2023 року за домовленістю з відповідачкою позивач забрав у неї дитину - [PERSON] до себе. Відповідачка привезла дитину у брудному одязі та спідній білизні, утомлену, голодну, одягнуту в шорти і футболку, незважаючи на досить прохолодну погоду на вулиці. Відповідачка, у свою чергу, поводила себе неадекватно, вочевидь перебуваючи у стані сп?яніння. Відповідачка не займається навчанням та вихованням дитини, Здоров?ям дитини відповідачка не піклується. Окрім викладеного, відповідачка - [PERSON] займається збутом наркотичних засобів, у зв?язку з чим вироком Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2023 року у справі № 754/962/23 її було визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та призначено їй покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. В силу ст. 79 КК України вирішено звільнити [PERSON] від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки. На підставі ст. 76 КК України зобов?язано [PERSON] періодично з?являтися до уповноваженого органу з питань пробації на реєстрацію, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання. 15.03.2023 року на вказаний вирок прокурор Кадиров А. подав апеляційну скаргу. Станом на теперішній час Київським апеляційним судом здійснюється апеляційне провадження. З листопада 2022 року, коли відповідачці було вручено підозру за ч.2 ст. 307 КК України, вона почала намагатися утримувати дитину разом з нею, маючи на меті уникнення покарання у вигляді позбавлення волі за допомогою дитини. Крім того, у вересні 2023 року [PERSON] прибула за місцем мого проживання з дитиною, поводила себе неадекватно, вчинила сварку у присутності дитини, чим викликала занепокоєння та страх у дитини, яка в котрий раз благала не віддавати її матері. Позивач був змушений викликати поліцію. Працівниками поліції по прибуттю на місце події було складено адміністративний протокол щодо [PERSON] про вчинення домашнього насильства. 19.10.2023 року постановою Ірпінського міського суду Київської області у справі №367/7791/23 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Позивач вважає, що викладені обставини у їх сукупності вказують на те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов?язків щодо виховання дитини - [PERSON] , жорстоко поводиться з дитиною та є хронічною наркоманкою, що відповідно до п.п. 2-4 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України є правовою підставою для позбавлення її батьківських прав. На підставі вищенаведеного, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її доньки - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 12 січня 2024 року було відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 14 травня 2024 року було замінено у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради на належну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації. Ухвалою суду від 08 липня 2024 року було витребувано: з Управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у м. Києві та Департаменту інформатизації МВС України інформацію про притягнення [PERSON] до адміністративної та кримінальної відповідальності, знятої/незнятої, погашеної/непогашеної судимості та перебування у розшуку; з Пенсійного фонду України інформацію з Реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо перебування на обліку та наявності трудових відносин [PERSON] ; від Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно [PERSON] , [INFO] . 01.10.2024 року до суду від Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно [PERSON] , [INFO] та акт обстеження умов проживання дитини. 23.10.2024 року до суду від з Пенсійного фонду України надійшла відповідь, що за даними інформаційних систем ПФУ станом на серпень 2024 року [PERSON] як одержувач пенсії та інших соціальних виплат на обліку не перебуває. 28.10.2024 року з Департаменту інформатизації МВС України до суду надійшла відповідь, що станом на 12.08.2024 за даними інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особі до кримінальної відповідальності та наявності судимості» [PERSON] , [INFO] , є особою, яка незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває. 24.10.2022 Деснянським управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві [PERSON] , [INFO] , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (кримінальне провадження N? 12022100030002848 від 23.10.2022). 23.01.2023 матеріали кримінального провадження направлено до суду з обвинувальним актом. Відомості про результати судового розгляду до МВС не надходили. 06.11.2024 року з Управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у м. Києві до суду надійшла відповідь, що за даними інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» єдиної інформаційної системи МВС України громадянка [PERSON] . [INFO] станом на 15.10.2024 значиться як особа, якій Деснянським УП ГУНП у м. Києві 24.10.2022 пред?явлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 KK України кримінальне провадження N?12022100030002848 від 23.10.2022. 23.01.2023 кримінальне провадження направлено до суду з обвинувальним актом. Відомості про результати розгляду кримінального провадження в обліках ІАС ЄІС МВС України відсутні. Згідно даних ІКС «Інформаційний портал Національної поліції України», [PERSON] , [INFO] станом на 10.10.2024 в державному розшуку не перебуває. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 30 вересня 2025 року, на підставі ст. 241 ЦПК України, суд закінчив з`ясування обставин та перевірки їх доказами і перейшов до судових дебатів ст. 242 ЦПК України. У судовому засіданні від 30 вересня 2025 року позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Надав пояснення, що після розірвання шлюбу з відповідачкою, дитина проживала, то з позивачем, то з відповідачкою. У вересні 2021 року відповідачка залишила дитину на місяць з позивачем. У вересні 2023 року відповідачка попросила позивача забрати дитину, коли позивач забрав доньку, вона була у літніх речах та повідомила позивачу, що вони з відповідачкою проживали в машині в лісі, а також, що відповідачка залишала її одну вдома. Декілька разів відповідачка з`являлась у дитячому садочку в нетверезому вигляді. Позивач з відповідачкою в усній формі домовились, що до того, як відповідачка вирішить свої питання, вихованням та утриманням доньки буде займатись позивач. Вказав, що відповідачка вживає наркотичні засоби, а тому не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Позивач вважає, що відповідачка несе небезпеку життю та здоров`ю дитини, а тому не дозволяв відповідачці забирати доньку до себе. Крім того, відповідачка намагалась викрасти дитину у батьків позивача без дозволу позивача. У судовому засіданні від 30 вересня 2025 року представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, вважав, що відповідачка несе небезпеку для дитини. У судовому засіданні від 30 вересня 2025 року відповідачка [PERSON] заперечувала щодо задоволення позову в повному обсязі. Пояснила, що дитина проживала разом із нею до вересня 2023 року, за 6 місяців до того, як позивач забрав дитину, позивач відправляв по 2 тис. гривень та забирав дитину до себе лише на вихідні, але це було досить рідко. Відповідачка повідомила, що позивач ніколи не хотів жити з дитиною. Але, вересня 2023 року їй подзвонив позивач та просив забрати дитину до себе на тиждень. Невдовзі позивач їй повідомив, що шукає для дитини садочок та дитина буде проживати у позивача ще пару місяців. Так, позивач не повертав дитину півроку. Відповідачка приїхала до батьків позивача, але їй не дали забрати дитину, матір позивача викликала поліцію. Відповідачка неодноразово просила позивача побачитись із дитиною, але позивач не дозоляв цього робити. Відповідачка приходила до дитячого садочку, щоб побачитись із дитиною, але вихователька не віддала дитину та викликала позивача. Також відповідачка зазначила, що купувала для дитини речі, іграшки, солодощі. Рік тому відправляла 10 тис. гривень. Відповідачка також пояснила, що має бажання приймати участь у житті дитини, але позивач перешкоджає їй у побаченнях з дитиною. Вказала, що наркотичні засоби не зберігала вдома. Також повідомила, що наркотичні засоби вона не вживає вже 3 роки. На теперішній час відповідачка звільнена від відбування покарання. Заслухавши позивача, представника позивача, відповідачку, свідка, дослідивши докази, після переходу до стадії ухвалення судового рішення, в судовому засіданні, в порядку статті 244 ЦПК України, повідомлено, що повний текст рішення буде складено протягом десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.11.2018 року, який розірвано відповідно до рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14.04.2021 року, що набрало законної сили 13.05.2021 року. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.06.2019 року від даного шлюбу сторони мають спільну малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом із батьком [PERSON] в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Згідно з наданою позивачем довідкою №54 від 24.10.2023 року донька сторін навчається у Дошкільному навчальному закладі № 214 управління освіти Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації з 17.10.2023 року. З характеристики Дошкільного навчального закладу № 214 управління освіти Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.12.2023 року та довідки № 17 від 01.03.2024 року, вбачається, що дитина [PERSON] , [INFO] , фізично розвинена, має охайний зовнішній вигляд, до садочка приводить та забирає батько, виховується дівчинка батьком, мати проживає окремо, у дитячий садок не з`являлась жодного разу. З довідки про проходження [PERSON] , [INFO] , огляду дитячим лікарем психологом в ТОВ «Медичний центр «Добробут-поліклініка» від 29.02.2024 року, дитина має ознаки тривожності З Акту обстеження умов проживання, складеного 16.08.2024 року, вбачається, що комісією Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації на підставі ухвали суду від 08.07.2024 року проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , під час якого встановлено, що позивач [PERSON] проживає у квартирі разом з донькою [PERSON] та дружиною [PERSON] . На час відвідування у квартирі було охайно, у дитини є кімната, обладнана відповідно до потреб дитини, окреме місце для сну і відпочинку, є простір для виконання домашніх завдань і саморозвитку. Відповідно до копії вироку Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2023 громадянку [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 307 КК України та призначено їй покарання у виді 5 років позбавлення волі та звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки. Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.06.2024 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2023 року - залишено без змін. Постановою Верховного суду від 03.06.2025 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року - без змін. Крім того, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року [PERSON] звільнено від відбування покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, призначеного вироком Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2023 р. за ч. 2 ст. 307 КК України, по закінченню іспитового строку. З постанови Ірпінського міського суду Київської області від 19.10.2023 року, встановлено, що 30.09.2023 року близько о 19 год. 00 хв. гр.. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , здійснювала «домашнє насильство» психологічного характеру, а саме: висловлювалась нецензурними словами, ображала словесно колишнього чоловіка [PERSON] та його мати [PERSON] , за що громадянку [PERSON] визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення за частиною 1 статті 173-2 КУпАП. Окрім вказаних письмових доказів в обґрунтування позовних вимог, за клопотанням позивача допитані свідки, які надали наступні пояснення. Так, в судовому засіданні 16 липня 2025 року свідок [PERSON] , повідомила, що є головою батьківського комітету Дошкільного навчального закладу № 214 управління освіти Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації. У вересні 2023 року вихователі передали контакти батька дитини [PERSON] . [PERSON] думала, що у дитини немає матері, оскільки всі питання, що стосувались дитячого садочку, вирішували з батьком. У вересні 2024 року свідок вперше дізналась, що у [PERSON] є матір. [PERSON] вперше побачила відповідачку, коли дитина з відповідачкою гуляли в парку. Розповіла, що відповідачка приходила в дитячий садочок, хотіла забрати дитину, кричала та нецензурно виражалась. Дитина [PERSON] пояснила їй, що це приходила матір [PERSON] . [PERSON] негативно відреагувала на дану ситуацію, адже вважала, що така поведінка на очах дітей є неприпустимою. 30 вересня 2025 року судом було допитано свідка [PERSON] , в судовому засіданні повідомила, що вона перебуває з позивачем в дружніх відносинах, знайома із сім`єю позивача. Зазначила, що їй відомо, що позивач забрав дитину з [PERSON] . Невдовзі вона познайомилась із дитиною, періодично гляділа її. Зазначила, що одного разу, коли вона була на прогулянці із дитиною, гойдала її на гойдалці, побачила у дитини синці, а та пояснила [PERSON] , що це зробила жінка, яка за нею (дитиною) доглядала. У 2022 році [PERSON] переїхала неподалік Центрального Парку та часто забирала дитину гуляти. При цьому, дитина її просила забрати до себе та повідомила, що їй страшно вдома, бо мама (відповідачка) закривається у ванній. Дитина також їй казала, що мама (відповідачка) уходить з дому та залишає її одну вдома. Крім цього була ситуація, коли [PERSON] разом з позивачем та дитиною були у батьків позивача, туди ж приїхала і відповідачка, хотіла забрати дитину, але відповідачку не пускали до будинку. В цей час дитина була налякана та просила не віддавати її відповідачці. Свідок повідомила, що наразі їй відомо, що дитина проживає разом з батьком, у дитини є своя кімната. Відповідачка телефонує дитині та зустрічається із нею раз на місяць. Спірні правовідносини регулюються нормами матеріального права визначені, зокрема, Сімейним кодексом України. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Аналогічні обов`язки батьків передбачені у статті 12 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Так, ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно положень ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З аналізу вказаної статті, суд вважає, що зазначені підстави є вичерпними та позбавлення батьківських прав є правом, а не обов`язком суду. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Інтереси дітей захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Статтею 9 даної Конвенції, передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно принципу статті 6 Декларації, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно з приписами пунктів 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. Суд також наголосив, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини,і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний суд у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 215/3495/21 у п.53 - «Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини діях батьків». У п.54 зазначеної постанови Верховний суд зазначив: «Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17». Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Так, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно зі ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, як зазначено в ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, даний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав. Судячи з висновку Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , визнано доцільним позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В той же час, суд вважає, що висновок Служби у справах дітей про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Виходячи з вище вказаного висновку, він складений на 3 аркушах, ґрунтується лише на доводах однієї сторони - батька дитини, наданих ним документів та їх заслуховуванні, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд не погоджується з даним висновком. Аналізуючи висновок Служби у справах дітей про доцільність позбавлення [PERSON] відносно її доньки [PERSON] , разом з іншими доказами, дослідженими в ході судового розгляду у їхній сукупності, суд вважає, що даний висновок, не є обґрунтованим, не підтверджує системної асоціальної поведінки, злісної вини відповідачки [PERSON] в ухиленні від виконання нею батьківських обов`язків щодо її доньки [PERSON] . Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї чи вчиняла інші подібні дії. Як передбачено статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачки, які б свідчили про його ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно своєї доньки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до доньки батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Відсутні також докази ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків в частині матеріального забезпечення дитини. На думку суду, позбавлення відповідачки батьківських прав порушуватиме її права та не відповідатиме інтересам самої дитини, оскільки дитина залишиться без матері. Відсутність у дитини на цьому етапі життя психологічного зв`язку з матір`ю не виключає можливість налагодження між ними відносин у майбутньому. Приймаючи до уваги, що судом не встановлено фактів умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, вчинення нею будь-якого негативного психологічного тиску на свою дитину, спричинення дитині будь-якої моральної чи фізичної шкоди, тому суд не знаходить достатніх підстав, передбачених ст.164 СК України для позбавлення її батьківських прав, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З наведеного випливає, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на позивача. З врахуванням наведеного суд, оцінюючи докази в їх сукупності, за наявних на даний час обставин не вбачає необхідності в позбавленні відповідачки батьківських прав, не погоджуючись при цьому з висновком Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Проте суд вважає необхідним, попередити відповідачку [PERSON] про необхідність змінити своє ставлення до виховання й утримання доньки [PERSON] . На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed