Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про виселення. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона на підставі договору дарування від 23.12.2004, укладеного між нею та її матір`ю - [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . Наразі її брат та відповідач у справі - [PERSON] проживає у вказаній квартирі без її згоди, не зареєстрований у ній та не має будь-яких інших законних підстав на проживання у цій квартирі. Вказувала, що відповідач ввів її в оману, повідомивши, що не має власного житла, вона дозволила йому певний час пожити у неї в гостях, однак він почав зловживати її гостинністю і на прохання [PERSON] переїхати відповідає категоричною відмовою. Як виявилося пізніше, відповідач має на праві власності квартиру, яка знаходиться за адресою - [ADDRESS] . Зазначала, що вона не веде з відповідачем спільного господарства, не проживає з ним однією сім`єю, кожен з них живе окремим життям та намагаються зайвий раз не перетинатися у помешканні. Така ситуація, яка склалася саме унаслідок дій відповідача перешкоджає [PERSON] повною мірою використовувати її власність, їхні стосунки є поганими, вони весь час сваряться при зустрічі. Зважаючи на характер відповідача, він постійно намагається повчати позивача та розказувати, що їй і як потрібно робити. Відповідач не працює, постійно перебуває у її квартирі, не допомагає по господарству, часто псує речі та техніку, фінансової участі у здійсненні оплати кварплати та витратах на поточний ремонт сантехніки чи інших невідкладних робіт він не бере. Через такі стосунки позивач постійно змушена уникати відповідача у своїй квартирі, вона соромиться запрошувати до свого житла гостей, оскільки там постійно панує дискомфортна атмосфера і вона постійно відчуває стрес. Окрім того, у поданій до суду позовній заяві [PERSON] посилалась на те, що відповідач має хронічну хворобу, через прояви симптомів якої вона змушена прибирати за останнім, а подальший розвиток цієї хвороби погіршить стан відповідача і він стане потребуватиме стороннього догляду, надавати який позивач не має можливості через відсутність у неї такого обов`язку та здатності надавати таку допомогу в силу пенсійного віку. При цьому вказувала, що [PERSON] має повнолітнього сина, на який законом покладений обов`язок піклуватися про свого непрацездатного батька. Враховуючи ті обставини, що перебування відповідача у спірній квартирі за відсутності згоди позивача порушує її права на вільне користування і розпорядження власним майно, подальше його перебування та сварки негативно відображаються на стані здоров`я позивача, а зважаючи на те, що [PERSON] не має правових підстав для проживання у вказаній квартирі та має на праві власності інше житло, у якому зокрема зареєстрований, позивач з метою захисту свого порушеного права змушена була звертатися до суду із даним позовом, де просила виселити відповідача із спірної квартири. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2024 для розгляду цивільної справи №752/10391/24 було визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні. 11.07.2024 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній повністю заперечував проти позовних вимог [PERSON] та просив суд відмовити у задоволенні її позову, з огляду на його безпідставність та необґрунтованість. Заперечуючи проти позову, відповідач указував на те, що [INFO] помер їхній з позивачем батько - [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входило право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири. Зазначав, що після смерті свого батька відповідач у відповідності до статтей 529, 548 та 549 ЦК Української РСР (чинного на момент відкриття спадщини) прийняв спадщину, так як вступив в управління та володіння спадковим майном і не відмовлявся від спадщини, а тому йому належить право на частку в цій квартирі. Після смерті батька він продовжував допомагати в утриманні квартири та матеріально підтримувати матір і сестру, хоч остання перебувала у шлюбі та була зареєстрованою і проживала за іншою адресою. Окрім того [PERSON] у своєму відзиві звертав увагу на те, що позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 9 Конвенції. Також, на переконання відповідача, у спірних правовідносинах його права, як власника спірної квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У липні 2024 року на адресу суду від відповідача надійшов зустрічний позов до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання договору дарування недійсним. Дану зустрічну позовну заяву [PERSON] обґрунтовував тим, що за час життя їхніх з [PERSON] батьків спірна квартира належала на праві приватної власності останнім у рівних частках. 16.03.1995 після смерті їхнього батька відкрилася спадщина, яку відповідач, як спадкоємець першої черги, прийняв у порядку статтей 529, 548 та 549 ЦК Української РСР, вступивши у її управління та володіння, та не відмовився від неї. Вказував, що він особисто займався похованням батька, сплачував ритуальні послуги, а після його смерті залишив собі сімейні цінності, які належали його родині, а саме старовинні ікони, а також нагороди батька. Після смерті батька позивач за зустрічним позовом продовжував допомагати в утриманні квартири та матеріально підтримував матір, в той час як відповідач за зустрічним позовом перебувала в шлюбі та була зареєстрованою за іншою адресою. Враховуючи той факт, що ані Цивільним кодексом Української РСР, ані Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) не передбачалися строки на отримання спадкоємцями спадщини, а відсутність оформленого свідоцтва про право на спадщину спадкоємця, який прийняв спадщину не позбавляє останнього права власності на спадкове майно, [PERSON] уважав, що він прийняв спадщину після смерті свого батька і йому відповідно належать права на частку в спірній квартирі. Також, зазначав, що після смерті батька в квартирі залишилася проживати їхня матір - [PERSON] , яка отримувала невелику пенсію, у зв`язку із чим [PERSON] кожен місяць надавав кошти матері на оплату комунальних послуг по квартирі. [PERSON] запевняв, що постійно проживає у спірній квартирі, хоч зареєстрований за іншою адресою. У своїй зустрічний позовній заяві останній посилався, що в червні 2024 року довідався про те, що власником спірної квартири стала його сестра та відповідач за зустрічним позовом на підставі договору дарування від 23.12.2004, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фоєю Л.Г., за яким їхня матір подарувала його сестрі спірну квартиру в повному розмірі. Зі змісту цього ж договору він дізнався і про факт оформлення матір`ю на своє ім`я спадщини, яка залишилася після смерті батька. Оскільки [PERSON] , як співвласник спірної квартири, не надавав згоди на розпорядження та відчуження його матір`ю квартири, яка фактично перебувала у їхній частковій власності, остання уклала оспорюваний договір дарування від 23.12.2004 без необхідного на те обсягу повноважень. Окрім того, окремо акцентував увагу на тому, що згідно акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 09.12.2008 за №1233, складеного відносно їхньої матері [PERSON] , остання страждала психічною хронічною хворобою у вигляді недоумство при хворобі Альцгеймера та за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними. У зв`язку із цим, позивач за зустрічним позовом просив суд встановити факт того, що він прийняв спадщину після смерті свого батька - [PERSON] , померлого [INFO] , а також визнати недійсним вказаний вище договір дарування від 23.12.2004, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , пославшись на положення статтей 13, 203, 215, 369 ЦК України. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання договору дарування недійсним було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] й зустрічні вимоги [PERSON] 18.09.2024 на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від відповідача за зустрічним позовом - [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому остання повністю заперечувала проти вимог зустрічного позову, з огляду на його безпідставність та необґрунтованість, просила суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Заперечуючи проти вимог [PERSON] , [PERSON] посилалась на те, що йому було достеменно відомо про те, що після смерті їхнього батька спадщину прийняла їхня матір, оформивши її у нотаріуса. Вказувала, що ані вона, ані [PERSON] на момент смерті батька у 1995 році не проживали з батьками у спірній квартирі. При цьому, будь-яких належних доказів на підтвердження заявленого [PERSON] факту прийняття спадщини до зустрічної позовної заяви долучено не було, зокрема, щодо звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, або ж вчинення дій щодо вступу в управління спадковим майном у строк протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця, як того вимагали положення статті 549 ЦК Української РСР. Наведений у зустрічній позовній заяві перелік дій не свідчить про прийняття [PERSON] спадщини, а викладені ним твердження про особисте поховання батька не відповідають дійсності, оскільки цим питанням займалися усі члени їхньої родини та знайомі. Разом з тим, доказів одноосібного поховання померлого батька [PERSON] суду не надано, а саме по собі поховання спадкодавця не є ані правом, ані обов`язком саме спадкоємця. На противагу долученим до зустрічної позовної заяви доказам, відповідач за зустрічним позовом зазначила про те, що надана суду копія фотографія їхнього батька із нагрудними нагородами жодним чином не підтверджує факту прийняття позивачем спадщини, оскільки всі члени родини зберігають про померлого пам`ять, маючи певні його речі на згадку. Пам`ятні речі та фотознімки батька між ними ділила їхня матір [PERSON] після прийняття нею спадщини на власний розсуд. Крім того, вказані позивачем за зустрічним позовом ікони взагалі ніколи не належали їхньому батькові і не знаходилися в спірній квартирі, за час життя їхніх батьків. Заявлені [PERSON] ікони останній особисто привіз з села Хайнівка після смерті їхньої тітки та сестри померлого батька на згадку про неї. У поданому відзиві [PERSON] акцентувала увагу на тому, що [PERSON] , стверджуючи про прийняття ним спадщини після смерті батька взагалі не наводить у своїй зустрічній позовній заяві інформації про час, коли він вступив (на його думку) у фактичне володіння спадковим майном, в той час коли діюче на той час законодавство вимагало це зробити у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини. З огляду на те, що з моменту смерті їхнього батька пройшло понад 29 років, протягом яких [PERSON] не вчиняв жодних дій стосовно оформлення спадщини, про яку він заявляє, відповідач за зустрічним позовом не може погодитися з його аргументами стосовно того, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права на нього, так як останній спадщину після смерті їхнього батька у встановленому порядку взагалі не приймав і право власності на спірну квартиру або її частину у нього ніколи не виникало. У зв`язку із наведеним [PERSON] просила суд застосувати до наявних правовідносин принцип добросовісності та розумності, так як заявляти через 29 років після смерті батька про фактичне прийняття спадщини і при цьому не поводитися як власник майна, не є добросовісною та розумною поведінкою особи. Окрім того,відповідач за зустрічним позовом зауважила на тому, що [PERSON] не оспорює отримане їхньою матір`ю свідоцтво про право на спадщину, що свідчить про згоду із ним та юридичним фактом, який воно підтверджує. Судове рішення, яким їхня матір була визнана у судовому порядку недієздатною, було ухвалене через тривалий час після укладення оспорюваного договору дарування, а факт необізнаності позивача за зустрічним позовом про укладення спірного договору взагалі не відповідають дійсності, так як після призначення сторін опікунами їхньої матері [PERSON] , як її опікун, мав повноваження на отримання інформації щодо її майна та можливість оспорити укладений нею раніше договір дарування. Також, у відзиві [PERSON] заявила про сплив позовної давності за позовними вимогами [PERSON] . У серпні 2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від позивача за первісним позовом - [PERSON] надійшла відповідь на відзив [PERSON] на первісний позов, у якій остання вказала на безпідставність доводів відповідача, що викладені у поданому ним відзиві щодо безпідставності тверджень останнього про прийняття ним спадщини після смерті їхнього батька, а саме частини у праві власності на належну позивачеві квартиру, пославшись на аналогічні обставини, що викладені у відзиві на зустрічний позов. Також, додатково зазначила про перешкоди, які їй чиняться відповідачем у користування її майном, зауважила на погіршених відносинах із відповідачем, постійних намаганнях уникнення одночасного перебування у приміщенням квартири у присутності останнього, постійному відчутті стресу та дискомфорту у власній квартирі та наявності постійного бажання покинути приміщення тимчасово аби не перебувати там разом із відповідачем задля уникнення конфліктних ситуацій. Надалі відповідач за первісним позовом не скористався своїм процесуальним правом на подання до суду заперечень на відповідь на відзив за первісним позовом, а також на подання відповіді на відзив [PERSON] щодо зустрічного позову. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2025 року було задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом - [PERSON] про витребування доказів та витребувано від Другої державної нотаріальної контори копію спадкової справи 1995 року, яка відкрилася після смерті [PERSON] , який помер [INFO] і на підставі якої [PERSON] було видано 19.10.1995 свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстром 7-5801. 25.03.2025 на адресу суду від Київського державного нотаріального архіву надійшла витребувана судом копія вказаної вище спадкової справи. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні. Позивач за первісним позовом - [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали у повному обсязі, просили суд про їх задоволення та проти задоволення зустрічного позову категорично заперечували, посилаючись на обставини, що викладені у позові та поданих до суду заявах по суті спору. Також, [PERSON] пояснила суду, що відповідач до 2010 року не проживав у її квартирі. Представник відповідача за первісним позовом - [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечувала у повному обсязі та просила суд відмовити у їх задоволенні, з огляду на обставини, що викладені у поданому до суду відзиві на позовну заяву. Зустрічні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просили суд про їх задоволення, виходячи з обставин, на які вони посилались у зустрічній позовній заяві. Крім того, представник зазначила, що відповідач у спірній квартирі проживає вже 18 років та за цей час вклав у неї кошти. Заслухавши пояснення з`явившихся учасників справи та їх представників, покази свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов таких висновків. Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, 23.12.2004 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фоєю Л.Г. за реєстровим №9501. За змістом указаного договору [PERSON] подарувала позивачу трьохкімнатну квартиру загальною площею 69,8 кв.м, жилою площею 43,8 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.13, т.1). Право власності на вказану квартиру було зареєстровано у встановленому порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №342019239 від 08.08.2023 (а.с.11, т.1). З наявних у матеріалах справи копії свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , а також копій свідоцтв про народження [PERSON] серії [NUMBER] та про укладення шлюбу серії [NUMBER] убачається, що сторони у справі є сином та донькою [PERSON] та [PERSON] (а.с.54, 55, 56, т.1). Звертаючись до суду із первісним позовом у цій справі про виселення [PERSON] , [PERSON] посилалась на те, що останній проживає у вказаній квартирі, яка належить їй на праві приватної власності, вона дозволила йому тимчасово у ній проживати, оскільки він повідомив, що не має власного житла. Проте, у подальшому позивачу за первісним позовом стало відомо про те, що останній все-таки має на праві власності квартиру, у якій також зареєстрований. Вказувала, що поведінка [PERSON] перешкоджає позивачеві за первісним позовом користуватися її квартирою, між ними постійно відбуваються конфлікти, останній не має правових підстав для проживання у цій квартирі та не бере участі в її утриманні. Вважала, що своїми діями відповідач за первісним позовом та відмовою виїхати з спірної квартири, що поєднується із систематичним створенням психологічно неприйнятної атмосфери в помешканні, [PERSON] грубо порушує її право власності на це нерухоме майно. Тому, посилаючись на положення статтей 317, 391 ЦК України, які передбачають право власника вимагати усунення перешкод користування його майном, просила суд виселити відповідача з її квартири, зважаючи також на те, що він має у своїй власності інше житло. Не погоджуючись із вимогами первісного позову, [PERSON] у цій справі звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання недійсним договору дарування. Убачається, що у своїй зустрічній позовній заяві [PERSON] фактично зазначав про існування у нього правових підстав для проживання у спірній квартирі. А саме, посилався на те, що спірна квартира первинно належала на праві власності їхнім батькам у рівних частках, а після смерті батька [PERSON] відповідач за зустрічним позовом у порядку статті 549 ЦК Української РСР прийняв спадщину, фактично вступивши у її володіння. Заявляв, що діюче на той час і наразі цивільне законодавство не вимагало та не вимагає обов`язкового оформлення спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, а тому він не може бути позбавленим права на частку у спадковому майні, яке залишилося після його батька. У зв`язку із цим просив суд встановити факт прийняття ним спадщини та визнати недійсним договір дарування квартири від 23.12.2004, що був укладений між позивачем та їхньою матір`ю [PERSON] , оскільки остання, як фактична співвласниця спірної квартири, не мала необхідного обсягу повноважень на одноосібне відчуження квартири [PERSON] . Проаналізувавши зміст пред`явлених у цій справі первісного та зустрічного позовів, суд зробив висновок, що від вирішення зустрічного позову [PERSON] залежить правильність вирішення первісного позову [PERSON] , оскільки відповідач за зустрічним позовом обґрунтовує свої заперечення проти його виселення наявністю у нього права користування спірною квартирою. Таким чином, суду у першу чергу належить перевірити обґрунтованість зустрічних позовних вимог [PERSON] , оскільки вирішення по суті зустрічного позову в цій частині вимог прямо впливає на правильність вирішення первинного позову. Так, згідно наданої суду копії свідоцтва про право власності на житло від 27.07.1994, виданого Сектором приватизації Московської районної державної адміністрації, квартира [ADDRESS] загальною площею 69,8 кв.м належала на праві приватної, сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.147,т.1). Встановлено, що [INFO] у віці 76 років помер батько сторін по справі - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району (а.с.20, т.2). З наявних у матеріалах справи доказів убачається, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , були його повнолітні діти - сторони у справі, а також дружина [PERSON] . Дані щодо інших можливих спадкоємців матеріали справи не містять. Згідно матеріалів витребуваної судом копії спадкової справи №499, заведеної Другою київською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] , його дружина та матір сторін 19.10.1995 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті її чоловіка [PERSON] (а.с.19, 22, т.2). Відповідно до довідки-характеристики №5751-7 від 13.09.1995, виданої Бюро технічної інвентаризації народних депутатів Київської міської ради, 1/2 частина квартири за адресою - [ADDRESS] , була зареєстрована в бюро за [PERSON] , а інша її 1/2 частина за [PERSON] (а.с.23, т.2). 12.10.1995 державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Гупалович О.Н. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , свідоцтво за реєстровано у реєстрі за №75801 (а.с.30, т.2). Відповідно до наданої суду копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 14.11.2011 Відділом реєстрації смерті у м.Києві, у віці 89 років померла матір позивача та відповідача [PERSON] (а.с.113, т.1). У своїй зустрічній позовній заяві [PERSON] посилався на те, що він після смерті батька, як спадкоємець першої черги, у порядку статті 549 ЦК Української РСР прийняв спадщину, так як вступив в управління та володіння спадковим майном і не відмовлявся від спадщини. Так, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (стаття 525 ЦК УРСР). Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій у визначений законом строк. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про плату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі № 6-167цс12. В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог в частині встановлення факту прийняття спадщини, [PERSON] посилався на те, що він прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки він особисто займався похованням батька, сплачував ритуальні послуги, залишив собі батькові нагороди, а також сімейні цінності, які спершу належали родині батька, а потім йому. Вказував, що після смерті батька в спірній квартирі залишилась проживати їхня з позивачем матір, [PERSON] продовжував допомагати в утриманні квартири та матеріально підтримував матір. Також у своїй зустрічній позовній заяві [PERSON] заявляв, що він постійно проживає у спірній квартирі, хоча зареєстрований за іншою адресою. Але при цьому, останній не конкретизує часу, з якого він став проживати у цій квартирі, право власності на 1/2 частину якої належало батькові сторін. На підтвердження факту вступу в управління та володіння спадковим майном, яке залишилося після смерті батька, позивач за зустрічним позовом надав суду фотознімки двох ікон, а також фотознімок батька сторін з нагрудними нагородами (сторони не заперечували проти того, що на фото зображений їхній батько). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала суду, що вона знайома з позивачем за зустрічним позовом з 1983 року, була його дружиною до 2000 року, вони проживали разом, а у 1995 році останній проживав з нею. Пояснила, що вона знала батьків сторін у справі, після смерті [PERSON] його похованням займався його син, тобто її чоловік [PERSON] , а питанням щодо спадщини вирішувалися з його матір`ю, розподілення майном обговорювалося. Також зазначила, що після смерті батька [PERSON] переїхав до матері, вони посварились, з 2006 чи 2007 року [PERSON] повернувся з відрядження з Білорусі та переїхав у квартиру своїх батьків. В ході розгляду справи судом за клопотанням відповідача за зустрічним позовом були допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] показала суду, що вона є донькою [PERSON] та онукою померлих [PERSON] та [PERSON] , які у 1986 році переїхали проживати до спірної квартири. Пояснила, що вона з 1996 року по 2013 рік була зареєстрована у цій квартирі, а її дідусь та бабуся за життя говорили, що квартира достанеться їй, як їхній онуці. Зазначила, що після смерті дідуся [PERSON] його похоронами також займалася її матір, а бабуся у подальшому прийняла спадщину після дідуся та ділила його речі між рідними. Також показала суду, що бабуся [PERSON] подарувала її матері квартиру, вона на той час нормально себе почувала та все розуміла. [PERSON] заселився до квартири її матері після смерті бабусі у 2011 році та він казав, що поживе там тимчасово. Десь з 2019 року її матір та дядько почали сваритися на побутовій підставі, а зараз між ними постійно відбуваються сварки. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона знайома з [PERSON] з дитинства, знає її брата [PERSON] та була знайома з їхніми батьками. У 2004 році вона була присутня на весіллі онуки [PERSON] , де остання також була присутня та перебувала у своєму звичайному стані. Зазначила, що [PERSON] проживає у спірній квартирі дуже давно, останній час вона дуже засмучена, оскільки у неї дуже напружені стосунки з її братом, який проживає у її квартирі. Свідок [PERSON] показала суду, що відповідач за зустрічним позовом є подругою її матері, а на час 2004 року [PERSON] проживала у спірній квартирі, а її мати того року була на весіллі онуки, де почувала себе добре та перебувала у здоровому глузді. Пояснила, що [PERSON] за власні кошти робила ремонт у спірній квартир, де наразі вона проживає зі своїм братом [PERSON] , який часто поводить себе агресивно та між ними виникають конфлікти. Пояснила, що вона була безпосередньо свідком скандалів між ними, одного разу вона зі своїм нареченим приїхали до [PERSON] , щоб допомогти з ремонтом холодильника, однак її брат вчинив сварку та агресивно себе поводив, оскільки вважав, що ремонт було здійснено неякісно. Проаналізувавши надані в матеріали справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що протягом шести місяців з дня смерті свого батька [PERSON] , а саме з 16.03.1995 його син та позивач за зустрічним позовом - [PERSON] здійснив дії щодо фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, не надано. В матеріали справи не надано будь-яких доказів, які могли б підтвердити факт вступу в управління [PERSON] спадковим майном, а саме частини спірної квартири, право власності на 1/2 частину якої належало його батькові, зокрема, не надано доказів на підтвердження факту проживання останнього у спірній квартирі протягом шести місяців з дня відкриття спадщини та управління нею. Ба більше, позивач у своїй зустрічній заяві не вказує, що він протягом шести місяців проживав у квартирі своїх батьків, а лише узагальнено посилається, що проживав там увесь час, не вказуючи початку періоду, який зазначає постійним. Покази свідка [PERSON] , яка вказувала, що є колишньою дружиною [PERSON] , не можуть уважатися достатніми для підтвердження факту проживання останнього у спірній квартирі або здійснення її управління в період протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті його батька [PERSON] . Крім того, з показів [PERSON] яка вказала, що у 1995 році [PERSON] проживав з нею, не можливо достеменно підтвердити, що він з дружиною проживав саме у спірній квартирі. Долучені до зустрічної позовної заяви фотознімки ікон та портрету батька сторін загалом не підтверджують факту вступу [PERSON] в управління та володіння спадковим майном, яке залишилося після смерті їхнього батька [PERSON] . В матеріали справи не надано також будь-яких інших доказів, які могли б свідчили про волевиявлення відповідача на оформлення прийняття спадщини після смерті свого батька у встановлені строки через подання нотаріусу відповідної заяви, або ж звернення до суду з відповідними вимогами, направленими на реалізацію ним права на спадкування, на протязі майже тридцяти років. Таким чином, за наслідками розгляду зустрічних позовних вимог факт вступу [PERSON] в управління та володіння спадковим майном, яке залишилося після смерті його батька, зокрема 1/2 частини спірної квартири, належними та допустимими доказами не доведено. Тому відсутні підстави уважати, що останній прийняв спадщину після смерті свого батька, а вимоги про встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті його батька - [PERSON] , померлого [INFO] є необґрунтованими на підлягають задоволенню судом. Окрім того, судом враховується й те, що попри твердження про фактичне прийняття позивачем за зустрічним позовом спадкового майна у вигляді частини квартири [ADDRESS] , яка належала його батькові, [PERSON] не просив суд ані визнати недійсним видане його матері свідоцтво право на спадщину, ані визнати за ним право власності на відповідну частину спірної квартири, посилаючись при цьому на захист заявленого ним права власності на спадкове майно. Разом з тим, суд бере до уваги твердження відповідача за зустрічним позовом про те, що [PERSON] був обізнаний про факт прийняття їхньою матір`ю спадщини та оформлення спадкового майна, а також щонайменше міг дізнатися про таке після призначення його опікуном їхньої недієздатної матері. А саме, за наданою суду копією рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 лютого 2009 року у справі №2о-169/08 судом було частково задоволено заяву [PERSON] та визнано [PERSON] недієздатною (а.с.110, т.1). Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 квітня 2009 року у справі №2о-120/08 було задоволено заяву Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації, як Органу опіки та піклування, заінтересовані особи: [PERSON] , [PERSON] , про встановлення опіки. Призначено [PERSON] та [PERSON] опікунами над недієздатною [PERSON] (а.с.152-154, т.1). Так, відповідно до статті 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Статтею 67 ЦК України визначені права та обов`язки опікуна, серед який у опікуна визначений обов`язок вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. Відповідно, будучи призначеним опікуном своєї матері, [PERSON] , не був позбавлений можливості перевірити наявність у неї нерухомого майна та відповідно виявити факт здійснення останньою у 2004 році правочину щодо дарування спірної квартири своїй доньці та відповідачу за зустрічним позовом, а також з`ясувати правові підстави розпорядження цієї квартирою, зокрема на підставі отриманого матір`ю свідоцтва про право на спадщину, яке залишилося після його батька у вигляді 1/2 частини цієї квартири. Що стосується вимог зустрічного позову про визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 23.12.2004, то суд зазначає наступне. У своїй зустрічній позовній заяві [PERSON] посилався на те, що його матір при укладення оспорюваного договору дарування квартири на момент його вчинення не мала необхідних повноважень, з огляду на відсутність згоди [PERSON] , як співвласника спірної квартири, право власності на частку у якій він успадкував після смерті свого батька, якому належало право власності на 1/2 частину спірної квартири. При цьому, як на правові підстави для визнання недійсним цього договору, позивач за зустрічним позовом посилався на положення статтей 13, 203, 215 та 369 ЦК України. Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України. Обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв`язку із його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача. Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися способом захисту свого права, який має відповідати встановленим законом і крім того, забезпечувати ефективний захист порушеного права. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто, за змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину лише сторонами. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності. Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка звертається з позовом про визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала; у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права. У цій справі судом установлено, що позивач за зустрічним позовом не був стороною оскаржуваного правочину. Таким чином, у спірних правовідносинах позивач є заінтересованою особою, яка в силу вимог частини третьої статті 215 ЦК України набула право на звернення до суду з цим позовом. Згідно з частинами першою, другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Згідно з положеннями статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном відповідно до статті 317 ЦК України. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Верховний Суд у постанові від 10 травня 2023 року по справі №715/310/22 дійшов висновку, що як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Як вже зазначалося вище, на підставі укладеного договору дарування від 23.12.2004 [PERSON] подарувала своїй доньці та відповідачу за зустрічним позовом - [PERSON] спірну квартиру. Зі змісту указаного договору вбачається, що відчужувана квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Сектором приватизації Московської районної державної адміністрації 27.07.1994, а також свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Київською державною нотаріальною конторою 19.10.1995 за реєстровим №7-5801. Зазначене вище свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видане [PERSON] [INFO] в порядку оформлення нею спадщини після смерті її чоловіка та батька сторін - [PERSON] , в судовому порядку не оспорювалося та недійсним не визнавалося. Водночас, за наслідками вирішення зустрічного позову [PERSON] у частині вимог про встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті його батька - [PERSON] , померлого [INFO] , якому за життя належало право власності на 1/2 частину спірної квартири, судом було зроблено висновок про те, що факт прийняття [PERSON] спадщини шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном не підтвердився. Відповідно при вчиненні оспорюваного правочину права останнього не порушувалися, оскільки він не був стороною такого правочину та не мав на той період жодних прав та обов`язків відносно нерухомого майна, що було предметом укладеного правочину. Згідно положень статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою, другою статті 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, подарувавши відповідачу за зустрічним позовом спірну квартиру [PERSON] , як попередній і одноособовий власник, реалізувала своє право на розпорядження майном. У зв`язку із наведеним вище, зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 23.12.2004, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , є необґрунтованими та відповідно не підлягають задоволенню судом. Водночас, суд не приймає викладені позивачем за зустрічним позовом посилання щодо відсутності у його матері волевиявлення на вчинення договору дарування, у зв`язку із наявності у неї психічної хронічної хвороби та неможливості усвідомлювати значення своїх дій. Оскільки, по-перше, в окремому порядку такі позовні вимоги у зустрічній позовній заяві не викладались, докази щодо перебування дарувальника у стані, в якому вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суду не надавались, а клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи не заявлялися. По-друге, обставини проведення матері сторін судово-психіатричної експертизи та визнання її недієздатною мали місце через чотири роки після укладення оспорюваного правочину. Щодо заявлених [PERSON] первісних позовних вимог про виселення відповідача, то суд зазначає таке. Так, звертаючись до суду із позовними вимогами про виселення відповідача за первісним позовом із її квартири, [PERSON] вказувала на те, що спірна квартира перебуває у її приватній власності, вона дозволила [PERSON] там тимчасово проживати, оскільки той повідомив про відсутність у нього іншого житла. Проте, з часом між сторонами почали виникати конфлікти, позивачу створюються перешкоди у вільному користуванні та розпорядженням майном, тягар з утримання якого вона несе самостійно. Тому, зважаючи на виявлений факт наявності у відповідача на праві власності іншого житла, у якому той зареєстрований, позивач за первісним позовом просила суд виселити відповідача, який не є членом її сім`ї та з яким у них немає спільного побуту та господарства. На підтвердження факту одноосібного утримання спірної квартири позивач надала суду копії квитанцій на сплату житлово-комунальних послуг (а.с.18-47, т.1), а також докази, підтверджуючі здійснення ремонтних робіт у спірній квартирі, зокрема, надала копії чеків та акту прийому-передачі на придбання будівельних матеріалів, договору на встановлення вікон (а.с.189-202, т.1). Також, з матеріалів справи убачається, що позивачем вживалися заходи щодо досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідачу за первісним позовом листів-вимог про виселення (а.с.8-10, т.1), однак відповідач продовжує там проживати, уважаючи наявним у нього права користування та права власності на частину квартири своєї сестри. Відповідно до наданої суду копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №373957308 від 11.04.2024 за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 42,8 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.17, т.1). При цьому відповідач за первісним позовом значиться зареєстрованим за вказаною адресою, що підтверджується інформаційною довідкою про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи №113125277 від 28.05.2024 (а.с.63, т.1). Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України). Пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частинами другою та третьою статті 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України. Статтею 162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї. Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно з частинами першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06, пункт 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява №66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява №28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява №3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява №33202/96, пункт 110). Разом із тим суд зауважує, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція в статті 1 Першого протоколу практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у своїх рішеннях зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц (провадження №61-29520св18) та від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18) вказано, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20) дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, наявності чи відсутності іншого житла. Судом установлено, що спір з приводу користування житловим приміщенням виник між позивачем та її братом, який тимчасово вселився до цієї квартири, але починаючи з 2019 року між ними почали виникати конфлікти, а попри з`ясування позивачем обставин наявності у власності відповідача іншого житла та відмови останнього звільнити її квартиру, [PERSON] продовжує користуватися квартирою, що унеможливлює користування житлом у першу чергу його власником, тобто позивачем у справі. Суд, оцінюючи виселення на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку, за обставин цієї справи, де відповідачу на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , та у якій він зареєстрований, виселення відповідача зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки між сторонами спору склалися неприязні стосунки, вони не пов`язані спільним побутом, відповідач вже не є членом сім`ї позивача. Спільне проживання сторін, з огляду на неприязні стосунки між позивачем та відповідачем за первісним позовом, є неможливим. Подальше проживання відповідача у квартирі позивача, у якого відсутні правові підстави на користування цим майном, а також зважаючи на наявну у нього на праві власності іншу квартиру, покладе на позивача надмірний тягар та унеможливить подальше вільне та користування її майном. Також суд бере до увагу ту обставину, що обов`язку забезпечувати житлом свого брата, як колишнього члена сім`ї, у позивача немає, як і відсутній факт укладення сторонами будь-якого договору щодо найму (оренди) житлового приміщення, що сторонами не заперечувалось. Разом з тим, задовольняючи вимоги первісного позову про виселення відповідача, попри його похилий вік, суд зважає і на той факт, що позивач також є особою непрацездатного віку, має ряд захворювань, та в силу свого віку бажає безконфліктного проживання у власній квартирі. Будь-яких конкретних правових доказів для обмеження права власності позивача на спірну квартиру, відповідач суду не надав. Інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, у зв`язку із цим, суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги щодо усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності шляхом виселення відповідача зі спірної квартири. Водночас суд убачає неприйнятною заяву відповідача про застосування позовної давності до вимог [PERSON] щодо його виселення, так як до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення (правова позиція, викладена в пунктах 33, 34 постанови Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження №14-181 цс 18). Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п.36, від 01 липня 2003 року). Згідно вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Тому, відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved