Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

представник позивача [PERSON] адвокат Кушнаренко Д.В. звернувся до суду із позовом до [PERSON] , у якому просить здійснити поділ майна, а саме квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визначити за позивачкою право власності на частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; стягнути із відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 8000 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що сторони перебували у шлюбі з 18.09.2014 року по 09.07.2024 року. У період шлюбу, а саме 23.06.2023 року сторонами було придбано за спільні кошти спірну квартиру. У зв`язку із наведеним просить задовольнити позов. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 18 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження. Суд, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності позивача та її представника, оскільки у поданій суду заяві просять проводити розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги підтримали повністю, а також за відсутності відповідача, який у судові засідання не з`явився жодного разу, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом скерування поштової кореспонденції за адресою зареєстрованого його місця проживання, проте, поштові відправлення повернуто суду у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою, заперечень на позовну заяву відповідачем подано не було, про причини своєї неявки суд не повідомив, що відповідає вимогам п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, а тому, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, сторона позивача не заперечила проти заочного розгляду справи, суд, у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, зібрані по справі докази у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого: Статтями 15, 16\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 18.09.2014 року по 09.07.2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що встановлено рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09.07.2024 р. про розірвання шлюбу /а.с.7/. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 07.10.2024 року, квартира [ADDRESS] загальною площею 27 кв.м. належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.2023 року, право власності зареєстровано 23.06.2023 року /а.с.8/. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 369\~ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини /навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку /доходу/. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного Кодексу\~України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відтак, спірна квартира придбана сторонами в період перебування у шлюбі, а тому така, відповідно до наведених норм законодавства, є об`єктом права спільної сумісної власності, а позивач [PERSON] є співвласником спірної квартири. Згідно із п. 22 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~11\~від 21\~грудня 2007\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу /статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК/, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати /виключені з цивільного обороту/, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Оскільки квартира придбана сторонами під час перебування в шлюбі, відповідно є об`єктом права спільної сумісної власності, позивач просить визнати за нею право власності на частину квартири, не відступаючи від принципу рівності часток подружжя, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги підставні та обґрунтовані, а тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору.

Outcome: approved