Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-09 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог У липня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління служби безпеки України в Рівненській області, заінтересовані особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Позовна заява мотивована тим, що протягом більше десяти років, а саме з 14 травня 2002 року і по даний момент він відкрито і безперервно володіє нерухомим майном у виді службової квартири Управління Служби безпеки України в Рівненській області за адресою: [ADDRESS] і за цей час набув право власності на це майно за набувальною давністю, оформити яке у відповідності до вимог закону не може, у зв`язку з чим виник майновий спір стосовно цього предмета. Зазначає, що право власності на предмет спору не виникло і на момент його звернення до суду відсутнє у будь-якої особи, оскільки його державну реєстрацію не здійснено за жодним із суб`єктів цивільно-правових відносин, тому обраний ним орган управління майном на території міста Рівне є належним відповідачем. Викладене випливає з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, у яких право власності на зазначений об`єкт відсутнє, а також з довідок Комунальних підприємств «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» та «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації», реєстрація у яких предмета спору відсутня. Управління Служби безпеки України в Рівненській області виступає у даному спорі, як розпорядник частиною службового житлового фонду міста Рівне, закріпленого за його юрисдикцією відповідачем, а тому залучається в якості третьої особою на його стороні. За наявності законних підстав для виникнення у нього права власності на житло та отримання можливості на законних підставах володіти, користуватися та розпоряджатися ним, він позбавлений цього через відсутність можливості його юридичного набуття. Вказує, що спірну службову квартиру він отримав у найм на підставі наказу начальника Управління СБУ в Рівненській області № 25 віл 22 квітня 2002 року як військовослужбовець, прийнятий на службу наказом від 19 лютого 1997 року № 95ос, сім?я якого потребувала житла і п?ять років перебувала у черзі на його отримання. В якості підстави для вселення у житлове приміщення за адресою [ADDRESS] , житловою площею 38,2 кв.м, складається з трьох кімнат, виконкомом Рівненської міської ради видав ордер № 4776 від 25 квітня 2022 року на чотирьох членів сім?ї: нього, дружину [PERSON] , ії сина [PERSON] (до всиновлення мною [PERSON] ) та нашу спільну дочку [PERSON] . 14 травня 2002 року усі члени сім?ї квартиронаймача зареєстрували своє місце проживання у даній квартирі і за виключенням [PERSON] безперервно користуються нею до цього часу. У відповідності до Положення «Про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській СРСР», затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37, яке діяло на той час, працівники, які пропрацювали на підприємстві більше 10 років, отримували право на приватизацію службового житла, однак за два місяці до цього мене було звільнено зі служби наказом Начальника УСБУ в Рівненській області № 191-ос від 7 грудня 2006 року з вислугою 9 років 9 місяців і 17 днів. Не зважаючи на втрату його службового зв?язку з роботодавцем, він не вжив ніяких заходів для припинення його користування квартирою та виселення з неї, хоча він продовжував користуватися житлом вже без законних підстав і лише через 9 років листом від 15 травня 2015 року повідомив про зняття його з квартирного обліку і запропонував звільнити квартиру, не встановивши для цього ніякого терміну, що дозволило йому тлумачити таку пропозицію на власний розсуд, як момент минування потреби у цьому житлі, у зв?язку з придбанням іншого, переїздом на інше місце проживання тощо. Протягом наступних ще 10 років, проходячи процедуру звільнення з лав Сил оборони України за станом здоров?я, він переконався у тому, що іншого житла йому вже не нажити, і вирішив скористатися підставами для набуття права власності на квартиру за набувальною давністю, адже добросовісно набувши, він більше 10 років безперервно і відкрито користується спірним майном як єдиним своїм житлом, використовує його як помешкання для членів сім?ї, сплачує комунальні платежі, періодично здійснює поточний ремонт і несе витрати для забезпечення збереженості майна. Таким чином, вважає, що хоч і заволодів майном добросовісно і продовжує володіти ним відкрито і безперервно протягом більше десяти років, однак не може ним на законних підставах володіти користуватися, розпоряджатися та захищати ці свої права. Просить суд визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68,2 кв.м, житловою площею 38,2 кв.м. Короткий зміст відзиву Рівненської міської ради на позов Рівненська міська рада позовні вимоги не визнала у повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначають, що законне володіння квартирою за адресою [ADDRESS] [PERSON] та його родиною закінчилося при виключенні зі списків особового складу СБ України в Рівненській області [PERSON] (за власним бажанням). Через недостатність десяти років користування вказаною квартирою, [PERSON] не було можливим оформити приватизацію нерухомого майна, а саме службового житла, вказана давність в цьому проміжку часу не береться до уваги. Так само незаконне проживання у вказаній квартирі ще раз підтверджує недобросовісність позивача лист Служби безпеки України в Рівненській області від 19.05.2015 року про звільнення займаної квартири до 03.07.2015 року через відсутність на те законних підстав. Вказують, що титульне володіння майном виключає набуття права власності на це майно на підставі ст. 344 ЦК України - за набувальною давністю, тобто особа володіє майном на певній правовій підставі, навіть оформленої не повністю правильно або за положенням вже не діючого Законодавства (ВССУ від 15 лютого 2017 р. у справі № 126/3733/15-ц). Як зазначено в позовній заяві, позивач стверджує, що листом СБ України в Рівненській області не зазначено ніякого конкретного терміну, до якого чи протягом якого йому з сім`єю необхідно звільнити зазначену квартиру. Однак, вказана інформація спростовується листом, доданим до позовної заяви самим позивачем, де в п`ятому абзаці чітко вказано кому потрібно звільнити квартиру та до якого терміну - 03 липня 2015 року. У постановах від 15.11.2022 у справі №293/1061/21, від 15.06.2023 у справі № 359/8844/20, від 21.02.2024 у справі № 756/6953/2017 Верховним Судом зроблено висновок про те, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. [PERSON] отримав ордер 25 квітня 2002 року на службове житло з відміткою «СЛУЖБОВИЙ». Підставою видачі ордеру слугував наказ УСБУ в Рівненській області № 25 від 22.04.2002 року та рішення міськвиконкому № 108 від 16.04.2002 року. Позивачу відомо, що квартира передана для нього та його родини як службова квартира, що унеможливлює її отримання та використання в інших цілях, зокрема оформлення права власності за набувальною давністю. Із позовної заяви слідує, що позивачу достовірно відомо, що УСБУ в Рівненській області є розпорядником вказаної службової квартири яка є частиною житлового фонду міста Рівне. Служба безпеки України в Рівненській області виступає титульним володільцем квартири за адресою [ADDRESS] . Вказаний титул підтверджується розпорядженням міського голови від 09.01.2002 р. № 44-р «Про розподіл та передачу житлової площі, адміністративного приміщення в житловому будинку по [ADDRESS] підприємствам, організаціям, фізичним особам», пункт 3 додатку № 1 вказаного розпорядження; протоколом засідання громадської комісії від 22.03.2002 p., пункт 23 в протоколі, яким вирішено зареєструвати 3- кімнатну квартиру [ADDRESS] житловою прощею 38,2 кв. м за Управлінням Служби безпеки в Рівненській області як службову квартиру; рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 16.04.2002 р. № 108 «Про розгляд звернень громадян, підприємств та організацій міста з житлових питань», де пунктом 19 вирішено зареєструвати 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] житловою прощею 38,2 кв. м за Управлінням Служби безпеки в Рівненській області як службову квартиру. Саме ці документи підтверджують титульного володільця майном - УСБУ в Рівненській області, що враховуючи вищезазначену практику Верховного Суду, унеможливлює набуття права власності, що також є підставою для відмови у задоволенні позову. Відтак, просять позовну заяву [PERSON] до Рівненської міської ради, треті особи: Управління Служби безпеки України в Рівненській області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю залишити без задоволення. Короткий зміст пояснень третьої особи Управління служби безпеки України в Рівненській області. Позовні вимоги не визнають. Зазначають, що зі змісту позовної заяви слідує, що позивачу достовірно відомо, що УСБУ в Рівненській області є розпорядником вказаної службової квартири, яка є частиною житлового фонду міста Рівне. Розпорядженням міського голови міста Рівне від 09.01.2002 №44-р «Про розподіл та передачу житлової площі, адміністративного приміщення в житловому будинку по [ADDRESS] підприємствам, організаціям, фізичним особам» для УСБУ в Рівненській області розподілена житлова площа, а саме квартира [ADDRESS] , загальною площею 68,0 кв.м, житловою площею 38,2 кв.м (трикімнатна). В подальшому Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 16.04.2002 №108 зареєстровано 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 38,2 кв.м за Управлінням Служби безпеки України в Рівненській області як службову. Відповідно до довідки УСБУ в Рівненській області від 29.07.2025 №67/15- 46, згідно книги обліку службових приміщень Управління, пунктом 2 облікована службова квартира за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира включено до числа службових житлових приміщень житлового фонду УСБУ в Рівненській області. Наказом начальника УСБУ в Рівненській області від 22.04.2002 №25 службова трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] була виділена [PERSON] на склад сім`ї чотири особи. На виконання вказаного наказу та рішення міськвиконкому, [PERSON] , виконавчим комітетом Рівненської міської ради видано ордер від 25.04.2002 на службове житлове приміщення №4776 з відміткою «Службовий», а саме на право зайняття квартири [ADDRESS] , яка є службовою квартирою УСБУ в Рівненській області. Підставою для видачі ордеру та право на зайняття вказаного службового житлового приміщення є наказ начальника УСБУ в Рівненській області від 22.04.2002 №25 та рішення міськвиконкому від 16.04.2002 №108, що не заперечується позивачем, оскільки копію даного ордеру ним долучено до матеріалів позовної заяви. Фактично позивач повністю погоджується, що він проживає в службовій квартирі УСБУ в Рівненській області та дозвіл на проживання в якій йому на законних підставах наданий саме УСБУ в Рівненській області. Враховуючи означене, володіння [PERSON] та членами його сім`ї службовою квартирою [ADDRESS] , здійснюється на підставі відповідного юридичного титулу. Враховуючи викладене вважають, що у [PERSON] відсутні підстави для набуття права власності на службову квартиру УСБУ в Рівненській області №75 за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. Аргументи учасників справи Доводи позивача. Вважає, що ним подано всі належні та допустимі докази для задоволення позовних вимог. Він дотримав всі необхідні критерії для визнання права власності за ним за набувальною давністю, а саме він законно та добросовісно заволодів квартирою, продовжує відкрито, безперервно та вільно володіти нею більше 10 років і саме ці критерії добросовісності набуття права на майно узгоджуються з практикою Верховного Суду. Просить суд, задоволити позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві. Доводи особи, яка подала відзив на позов Позовні вимоги не визнали з підстав, зазначених у відзиві, в якому вказує, що викладені в позовній заяві доводи є безпідставними, та такими що до задоволення не підлягають. Доводи третьої особи Управління служби безпеки України в Рівненській області. В судовому засіданні представник заперечив проти задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у письмових поясненнях на позовну заяву. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заінтересовані особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність. (а.с. 64, 90, 91) Рух справи у суді. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 23 липня 2025 року відкрито загальне позовне провадження, справу призначено до підготовчого судового засідання на 16 вересня 2025 року. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 вересня 2025 року підготовче провадження у справі закрито. Справа призначена до судового розгляду на 10 жовтня 2025 року. Фактичні обставини справи, встановлені судом. З наказу № 19-ос від 20 лютого 1997 року слідує, що [PERSON] призначено на військову службу наказом СБУ від 19.02.1997 року № 95-ос. (а.с. 15) З наказу № 191-ОС від 07.12.2006 року слідує, що капітана [PERSON] виключено зі списків особового складу, звільненого наказом СБУ від 15 листопада 2006 року № 1773-ос з військової служби в запас СБУ за пп «д» п. 67 (за власним бажанням). (а.с. 21) Розпорядженням міського голови міста Рівне від 09.01.2002 №44-р «Про розподіл та передачу житлової площі, адміністративного приміщення в житловому будинку по [ADDRESS] підприємствам, організаціям, фізичним особам» для УСБУ в Рівненській області розподілена житлова площа, а саме квартира [ADDRESS] , загальною площею 68,0 кв.м, житловою площею 38,2 кв.м (трикімнатна). (а.с. 50) З протоколу засідання громадської житлової комісії від 22.03.2002 року (п.23) слідує, що до міського голови звернувся начальник Управління служби безпеки України в Рівненській області з проханням зареєструвати 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 38,2 кв.м. за УСБУ в Рівненській області як службову квартиру. (а.с. 60-61) З рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради від 16.04.2002 №108 слідує , що 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 38,2 кв.м зареєстровано за Управлінням Служби безпеки України в Рівненській області як службову. (а.с. 57-59) Відповідно до довідки УСБУ в Рівненській області від 29.07.2025 №67/15-46, згідно книги обліку службових приміщень Управління, пунктом 2 облікована службова квартира за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира включено до числа службових житлових приміщень житлового фонду УСБУ в Рівненській області. (а.с. 63) Наказом начальника УСБУ в Рівненській області від 22.04.2002 №25 службова трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] була виділена [PERSON] на склад сім`ї чотири особи. На виконання вказаного наказу та рішення міськвиконкому, [PERSON] , виконавчим комітетом Рівненської міської ради видано ордер від 25.04.2002 на службове житлове приміщення №4776 з відміткою «Службовий», а саме на право зайняття квартири [ADDRESS] , яка є службовою квартирою УСБУ в Рівненській області. Підставою для видачі ордеру та право на зайняття вказаного службового житлового приміщення є наказ начальника УСБУ в Рівненській області від 22.04.2002 №25 та рішення міськвиконкому від 16.04.2002 №108, що не заперечується учасниками судового процесу. (а.с. 17) З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 432228067 від 20.06.2025 року слідує, що реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] відсутня. (а.с. 10) 2. Мотивувальна частина Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних вище тобто передбачених чинним законодавством умов у їх сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що спірна квартира на підставі розпорядження міського голови міста Рівневід 09.01.2002 №44-р «Про розподіл та передачу житлової площі, адміністративного приміщення в житловому будинку по [ADDRESS] підприємствам, організаціям, фізичним особам» для УСБУ в Рівненській області розподілена житлова площа, а саме квартира [ADDRESS] , загальною площею 68,0 кв.м, житловою площею 38,2 кв.м (трикімнатна). Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 16.04.2002 №108 зареєстровано 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 38,2 кв.м за Управлінням Служби безпеки України в Рівненській області як службову. Судом також встановлено, що позивач почав проживати у спірній квартирі, як особа, якій квартира була передана у користування на підставі ордеру, як службова. Доводи позивача, що спірне майно втратило ознаки юридичної титульності, як необхідного елементу подальшого володіння ним при вирішенні питання наявності підстав для набувальної давності з моменту звільнення його зі служби, а саме з 07 грудня 2006 року, судом відхиляються з огляду на таке. Наказом начальника УСБУ в Рівненській області від 22.04.2002 №25 службова трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] була виділена [PERSON] на склад сім`ї чотири особи. На виконання вказаного наказу та рішення міськвиконкому, [PERSON] , виконавчим комітетом Рівненської міської ради видано ордер від 25.04.2002 на службове житлове приміщення №4776 з відміткою «Службовий», а саме на право зайняття квартири [ADDRESS] , яка є службовою квартирою УСБУ в Рівненській області. Підставою для видачі ордеру та право на зайняття вказаного службового житлового приміщення є наказ начальника УСБУ в Рівненській області від 22.04.2002 №25 та рішення міськвиконкому від 16.04.2002 №108, що не заперечувалось в судовому засіданні позивачем. Таким чином, на підставі наявних доказів, судом встановлено, що позивач проживає в службовій квартирі УСБУ в Рівненській області та дозвіл на проживання в якій йому на законних підставах наданий саме УСБУ в Рівненській області. Враховуючи означене, володіння [PERSON] та членами його сім`ї службовою квартирою [ADDRESS] , здійснюється на підставі відповідного юридичного титулу. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 (справа № 910/17274/17) сформовано правову позицію щодо правого інститут набувальної давності. Так, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що вказані обставини унеможливлюють визнання за [PERSON] права власності на спірну квартиру за набувальною давністю відповідно до положень статті 344 ЦК України. Посилання заявника про те, що УСБУ в Рівненській області не є власником спірної квартири, а її власник не відомий, не спростовують тих обставин, позивач у 2002 році отримав спірне майно, як службове житло для проживання разом із сім`єю. До теперішнього часу вказане житло свого службового статусу не втратило. Оскільки позивач та заінтересовані особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були вселені в спірне житло як члени сім`ї [PERSON] , який отримав вказане житло на підставі ордеру у зв`язку із перебуванням у трудових відносинах із УСБУ в Рівненській області, тобто отримав квартиру у користування, квартира має статус службового житла, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 16 квітня 2002 року, володіння [PERSON] спірним майном не може вважатися безтитульним. Сам по собі факт користування [PERSON] квартирою, утримання її в належному стані, проведення капітального та поточного ремонтів, здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю (постанова Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 337/4725/18). Враховуючи викладене суд має констатувати, що обставини, наведені позивачем як підстава позову, не знайшли свого підтвердження та законного правового обґрунтування в судовому засіданні, натомість доводи відповідача узгоджуються як з нормами закону, так і сталою судовою практикою, що виключає можливість задоволення позову. Щодо судових витрат. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову, то судовий збір покладається на позивача, оскільки відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача у такому випадку судові витрати не підлягають.

Outcome: dismissed