Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

У листопаді 2024 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області до Солом`янського районного суду міста Києва передано за підсудністю цивільну справу за позовом [PERSON] (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач), про визначення місця проживання дитини. Позовна заява мотивована тим, що 22.10.2014 між стронами зареєстровано шлюб (актовий запис № 2774). [INFO] у позивача та відповідача народився син [PERSON] . 28 вересня 2016 року Солом`янським районним судом міста Києва розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Син [PERSON] проживає з позивачем з 2024 року. Сторони не дійшли згоди, з ким буде проживати син, окрім того відповідач неодноразово вчиняє домашнє насильство психологічного характеру відносно позивача. Позивач просить суд задовольнити позов та визначити місце проживання дитини з позивачем. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 16.12.2024 вказану позовну заяву залишено без руху. 20 січня 2025 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21.01.2025 вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 26.02.2025. 24 березня 2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив, в якому відповідач не погоджується з позовними вимогами та просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що від позивача не надходило жодних пропозицій врегулювання спору та укладення договору про визначення місця проживання дитини в досудовому порядку. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.04.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Сторони у судове засідання не з`явилися про дату та час судового засідання повідомлялися у встановлений законом порядку про, що наявні відомості в матеріалах справи. Враховуючи викладене та вимоги ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутності учасників судового процесу, які не з`явились, та за наявними у справі матеріалами, з ухваленням у справі рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 22.10.2014 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] у сторін народився син [PERSON] , вказаний факт підтверджується свідоцтвом про народження сереї [NUMBER] від 17.12.2014. 28 вересня 2016 року Солом`янським районним судом м. Києва було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем про що свідчить копія рішення Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/2173/16-ц. Позивач та відповідач не дійшли спільної згоди з ким буде проживати син [PERSON] у зв`язку з чим позивач звернувся з вказаною заявою до суду. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд звертає увагу на таке. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У п.п. 1,2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набрала чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.998 №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.1998 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України " вказано, що при розгляді вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, порядку спілкування діда й баби з онуками, якщо батьки не підкоряються рішенню органів опіки і піклування з цих питань, спорів між батьками про місце проживання дітей, вимог про відібрання батьками дітей в інших осіб, про позбавлення або поновлення батьківських прав та інших спорів, пов`язаних із вихованням дітей, обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. Згідно із ст. 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 ст. 29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, де вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Враховуючи вік дитини, суд вважає, що на даний час проживання неповнолітнього [PERSON] , з матір`ю, яка фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному. Суд, враховуючи всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю. Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved