Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява, в якій позивач з урахуванням зміненого предмету позову просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини - Пал Дія, [INFO] , та малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивачка вказує, що з 23.06.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13.11.2023 року був розірваний. Вказує, що увесь проміжок часу після фактичного припинення шлюбних відноси, розгляду справи про розірвання шлюбу, постійним місцем проживання малолітніх дітей - Пал Дія, [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було місце проживання матері. При бажанні відповідач мав можливість бачитись та забирати до себе дітей, позивача перешкод відповідачу не чинила та надавала безперешкодну можливість приймати участь у вихованні дітей. Зазначає, що на певному етапі спілкування у колишнього подружжя виник спір щодо визначення місця проживання спільних дітей. Таким чином, станом на день звернення до суду з даним позовом, у редакції зі зміненою підставою позову, у позивача виникла необхідність судового врегулювання даного спору, у зв`язку із неможливістю дійти згоди у позасудовому порядку. Ухвалою суду 31.08.2023 року відкрито провадження по справі у загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання та ухвалою суду від 09.06.2025 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 18.03.2024 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської районної державної адміністрації Київської області, про відібрання дітей та визначення місця їх проживання з батьком, яку ухвалою суду від 12.05.2025 року було залишено без розгляду. Ухвалою суду від 03.07.2024 року залучено до участі у справі №№367/6172/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Бучанська райдержадміністрація Київської області, про визначення місця проживання дітей та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської районної державної адміністрації Київської області, про відібрання дітей та визначення місця їх проживання з батьком, в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом Пал Нітеша - Борщагівську сільську раду (код ЄДРПОУ 45031835, пров. Шкільний, 5, с. Софіївська Борщагівка, Київська обл.). Ухвалою суд від 12.05.2025 року прийнято заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Попової І.С. про зміну підстав та предмету позову в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Бучанська райдержадміністрація Київської області, про визначення місця проживання дітей. Подальший розгляд справи проводено з урахуванням таких вимог позивача: «Визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] » Ухвалою суду від 22.07.2025 року застосовано до Пал Нітеш захід процесуального примусу у виді штрафу та стягнуто з нього в дохід державного бюджету штраф у розмірі 1,5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 4542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн. 00 коп. Ухвалою суду від 20.10.2025 року заходи процесуального примусу, застосовані до [PERSON] у виді штрафу було скасовано. В судовому засіданні позивач та її представник- адвокат Попова С.І. позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити. Поруч з цим, з урахуванням віку малолітніх дітей, в режимі відеоконференцзв`язку через ідентифікатор позивачки [PERSON] в судовому засіданні була заслухана думка малолітніх Пал Дія, [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які висловили своє свідоме бажання проживати разом з матір`ю. Відповідач та його представник - адвокат Панькова С.М. в судовому засіданні заявлені [PERSON] вимоги визнали у повному обсязі. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно з частиною другою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, з рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13.11.2023 року по справі №367/74552/22, судом встановлено, що сторони мають спільних малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, дата реєстрації 16.10.2007 року з апостилем номер [NUMBER] від 28.01.2008 року з перекладом на українську мову; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.10.2013 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2085; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.06.2016 року, виданого Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 191. Вказаним рішенням суду шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Як зазначено позивачем та визнано відповідачем, постійним місцем проживання малолітніх Пал Дія, [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, є місце проживання матері. З висновку експерта №23-4586 за результатами проведення судової психіатричної експертизи встановлено, що сімейна ситуація ,що склалась у родині [PERSON] , Пал Дії та [PERSON] негативно впливає на їх емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя через конфлікт між батьками, до якого діти залучені. У матері - [PERSON] не встановлено індивідуально-психологічних особливостей, які можуть мати негативний вплив на дітей. Умови виховання дітей матір`ю - [PERSON] з психологічної точки зору є сприятливими для комфортного та здорового психологічного розвитку дітей. Умови виховання дітей їх батьком - [PERSON] мають потенціал негативного впливу на психологічний та стан відчуття благополуччя дітей. Відповідно до результатів психологічного обстеження Пал Роса, Пал Дії, [PERSON] , їх актуальну ситуацію розвитку, близький емоційний зв`язок з матір`ю, бажання залишатися поряд з нею, яке вони декларують, доцільним є проживання дітей разом з матір`ю [PERSON] .. З результатів дослідження вбачається, що поведінка батька відносно дітей містить негативний вплив на емоційний стан дітей та відчуття ними благополуччя Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 4 та 5 ст. 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Відповідно до ч. 4, ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно зі статтею 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюються, як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. У відповідності до ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Згідно з ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає оремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з частиною першою статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Таким чином, суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Аналогічний висновок був зроблений Верховним судом у складі колегією суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01.04.2020 справа N 686/687/17. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. У §54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 7 грудня 2006 року N 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (N 2) від 27 листопада 1992 року, N 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, Верховний Суд зазначає, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч.ч.1-4, 8 ст.83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Згідно із ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, на підставі наведеного, беручи до уваги визнання позову відповідачем, враховуючи, що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, не суперечитиме інтересам самих дітей, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, а також відсутність заперечень проти заявлених позовних вимог з боку відповідача, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог та визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] . На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог, підтверджених доказами, перевіреними судом, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved