Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-09 00:00:00

30.07.2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області, відділу освіти, молоді, спорту, культури і туризму Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області та просила постановити судове рішення, яким: - визнати протиправним рішення Криничненської сільської ради Болградського району від 12.04.2024 року в частині створення Центру освіти та розвитку талантів Криничненської сільської ради Болградського району, який не передбачає посаду директора Криничненського будинку культури і визнати реорганізацію передбачену даним рішенням незаконною і вдаваною; - поновити її на посаді директора Криничненського будинку культури; - стягнути з відповідача на її користь заробітну плату, за весь час вимушеного прогулу з моменту незаконного звільнення, тобто з 30 червня 2021 року. Позивач посилається на те, що вона з 01 липня 2019 року працювала директором Криничненського будинку культури згідно з розпорядженням №37 сільського голови Велікова С.П. від 01.07.2019 року. 14 червня 2021 року її було звільнено за прогул без поважних причин, на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП згідно розпорядження Криничненського сільського голови від 14 червня 2021 року. Це звільнення було незаконним і вона звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі. Вона була впевнена, що її звільнення є результатом негативного і необ`єктивного відношення до неї саме сільського голови. Хоча конкретних винних з її боку причин для такого відношення не було. Отже, їй не відомо, чому саме за мету було поставлено її негайне звільнення з посади директора. В Криничненському будинку культури вона працювала з 2006 року хормейстером, а потім і художнім керівником, до призначення на посаду директора, однак, ніяких нарікань та зауважень за час її роботи в Криничненському будинку культури з 2006 року ніколи не було. З листопада 2021 року її позов був задоволений та її поновлено на посаді. Після того, як її фактично примусово для відповідача поновили на посаді, всі ці три роки, до сьогоднішнього дня, їй постійно давали зрозуміти, що працювати вона не буде на посаді та їй краще звільнитися самій. Їй декілька разів влаштовували різноманітні перевірки, складали комісії для здійснення цих перевірок, комісії складали акти та хотіли довести її до звільнення за власною ініціативою. Але, коли зрозуміли, що вона не звільниться сама і її неможливо звільнити за низьку кваліфікацію чи якісь інші недоліки в роботі, то вони вирішили провести вдаване скорочення посад. Так, 22 квітня 2024 року вона отримала попередження, що створюється Комунальна установа «Центр просвіти та розвитку талантів» Криничненською сільською радою, на підставі рішення Криничненської сільської ради Болградського району, і її буде звільнено згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, тобто у зв`язку зі скороченням посади, яку вона займає. Отже, вищевказаним рішенням начебто буде скорочено посаду «директор Будинку культури», при чому це тоді, як сам будинок залишається, і звісно буде посадова особа, яка повністю буде виконувати функції колишнього директора Будинку культури і знаходитись в будинку культури. Тобто всі ці події пов`язані лише з її звільненням. В жодній іншій громаді Болградського району не проводились такі реорганізації з виключенням зі штату працівників посади «директор Будинку культури», що ще раз говорить про вкрай необ`єктивне негативне відношення до неї, позивачки, з боку адміністрації Криничненської сільської ради, тому для захисту своїх порушених прав вона звертається з цими позовними вимогами. Ухвалою судді від 02.08.2024 року по справі було відкрите провадження та вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 22.08.2024\~року від\~представника відповідача\~ [PERSON] ,\~яка підтвердила\~свої повноваження\~електронним ордером\~серії ВН\~№1396810\~від 08\~серпня 2024\~року (а.с.22),\~надійшов відзив,\~в якому\~вона просить\~відмовити в\~задоволенні позову\~в повному\~обсязі,\~посилаючись на\~те,\~що 12\~квітня 2024\~року Криничненською\~сільською радою\~було прийнято\~рішення №767-VІІІ\~«Про створення\~Центру просвіти\~та розвитку\~талантів Криничненської\~сільської ради\~Болградського району\~Одеської області»,\~яким вирішено\~створити Комунальну\~установу «Центр\~просвіти та\~розвитку талантів»\~Криничнеської сільської\~ради Болградського\~району Одеської\~області,\~також цім\~рішенням затверджено\~Статут Комунальної\~установи,\~структуру та\~штатну чисельність.\~Установа заснована\~на майні,\~що належить\~на праві\~комунальної власності\~Криничненської сільської\~ради Болградського\~району в\~межах повноважень,\~визначених законодавством\~України.\~Вона є\~юридичною особою,\~має самостійний\~баланс,\~рахунки в\~установах банків,\~печатку зі\~своїм найменуванням\~та ідентифікаційним\~кодом,\~бланки та\~штампи,\~необхідні для\~організації своєї\~роботи.\~Установа об`єднує\~музей етнографії\~та історії\~Болградського району,\~Криничненську сільську\~бібліотеку,\~Криничненський будинок\~культури,\~Косянський будинок\~культури та\~клуб в\~селі Новоозерне,\~відділ фізкультури\~та спорту\~за адміністративно-територіальним\~принципом у\~єдиному структурно-цілісному\~утворенні для\~найбільш ефективного\~використання ресурсів\~Криничненської сільської\~ради.\~Відповідно до\~статуту установи\~вона виконує\~функції усіх\~вище перелічених\~установ та\~керівником цієї\~установи \~може бути\~особа,\~яка має\~педагогічну та/або\~психологічну вищу\~освіту з\~освітньо-кваліфікаційним\~рівнем не\~нижче магістра,\~стаж роботи\~не менше\~трьох років,\~володіє державною\~мовою та\~здатна за\~своїми діловими\~і моральними\~якостями,\~освітнім і\~професійним рівнем\~виконувати відповідні\~посадові обов`язки.\~23.04.2024\~року у\~зв`язку із\~створенням КУ\~«Центр просвіти\~та розвитку\~талантів»,\~штатний розпис\~якої не\~передбачає посаду\~«директор будинку\~культури»,\~відповідно до\~вимог ст.\~49-2\~КЗпП України\~відповідачем було\~попереджено позивача\~про майбутнє\~звільнення із\~займаної посади,\~згідно п.1\~ст.\~40\~КЗпП України,\~з виплатою\~вихідної допомоги\~в розмірі\~середнього місячного\~заробітку.\~22.04.2024\~року відповідачем\~було запропоновано\~ [PERSON] \~переведення на\~чотири вакантні\~посади в\~новій установі,\~в тому\~числі \~адміністратора Криничненського\~будинку культури.\~Однак позивач\~навіть,\~відмовилася від\~ознайомлення з\~пропозицією відповідача\~щодо зайняття\~вищевказаних вакантних\~посад.\~18.06.2024\~року відбулась\~сорок п`ята\~серія VІІІ\~скликання Криничненської\~сільської ради\~за результатами\~якої прийнято\~рішення про\~втрату чинності\~рішень від\~21.12.2023\~року №668-VІІІ\~«Про затвердження\~структури та\~штатного розпису\~Криничненського будинку\~культури,\~будинку культури\~в селі\~Коса та\~клубу в\~селі Новоозерна\~2024\~рік» та\~№ 674- VІІІ «Про затвердження структури та штатного розпису Криничненської сільської бібліотеки на 2024 рік» від 18.06.2024 року. 28.06.2024 року Криничненським сільським головою було прийнято розпорядження №57, яким звільнено [PERSON] з посади директора Криничненського будинку культури з 30.06.2024 року на підставі п.1 ч.2 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штатів. Обраний позивачем спосіб захисту на думку представника передбачає втручання в дискреційні повноваження Криничненської сільської ради, як органу місцевого самоврядування, що є недопустимим. Комунальна установа створена сільською радою в порядку ч.6 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в рамках її виключних дискреційних повноважень, як засновника та суб`єкта діяльності у сфері культури, фізичної культури та спорту, бібліотечної та музейної справи, з метою часткового делегування її функцій з розвитку культури, всіх жанрів та видів мистецтв, фізичної культури та спорту, бібліотечної справи, музейної справи, а також для задоволення потреб мешканців територіальної громади у цих сферах. Окрім цього представник відповідача зазначає, що вимога про визнання протиправним та скасування рішення Криничненської сільської ради від 12.04.2024 року №767-VІІІ може розглядатися виключного судом адміністративної юрисдикції. Вище перелічене на думку представника відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову (а.с.23-40). Ухвалою суду від 11.11.2024 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. 01.05.2025 року представником відповідача [PERSON] надано через систему «Електронний суд» додаткові пояснення, в яких вона посилається на вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, а саме власник підприємства/установи вважається таким, що належно виконав вимоги законодавства щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємтсві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Відповідно до ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування», орган місцевого самоврядування самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис на підставі фонду оплати праці, передбаченого фінансовим планом. У попередженні про наступне вивільнення від 22 квітня 2024 року [PERSON] була повідомлена про скорочення її посади з 01 липня 2024 року та запропоновано виплату вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку, а також було запропоновано переведення на інші посади у зв`язку із створенням КУ «Центр просвіти та розвитку талантів» Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області. Отже відповідач пропонував позивачу перелік вакантних посад, які вона отримала відповідно до стану освіти, навичок та вмінь, а тому була ознайомлена про вакантні посади у новоствореній установі. Проте, [PERSON] не надала згоди на переведення на жодну із запропонованих їй посад. В судовому засіданні від 02.05.2025 року свідок [PERSON] пояснила, що вона працює спеціалістом з кадрових питань у відповідача. Щодо звільнення [PERSON] пояснила, що воно відбулося у зв`язку зі скороченням штату, рішенням сесії було прийнято рішення про створення КУ «Центр просвіти та розвитку талантів». [PERSON] про це була повідомлена завчасно, їй пропонувалися інші посади, проте вона не була згодна з попередженням про звільнення. Вона не хотіла ті посади, що їй пропонували, а хотіла тільки посаду директора, але вона не відповідала вимогам до цієї посади. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві. Представник відповідача Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області Бурда Т.С. в судовому засіданні підтримала заявлений відзив та на підставі викладених в цьому підстав просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка та дослідивши докази надані сторонами, тобто всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України\~ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3\~ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1\~ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, відповідно до ч.1\~ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що\~Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Судом встановлено, що 12.04.2024 року сорок третьою сесією VІІІ скликання Криничненської сільської ради було прийнято рішення № 767-VIII «Про створення Центру просвіти та розвитку талантів Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області», яким вирішено створити Комунальну установу «Центр просвіти та розвитку талантів» Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області; затверджено статут, структуру та штатну чисельність (а.с.41). Так, відповідно до п.п.1.1, 1.2, 1.3, 1.5 Статуту Комунальна установа «Центр просвіти та розвитку талантів» (далі - Установа) у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом України «Про бібліотеки і бібліотечну справу», Законом України «Про музеї та музейну справу», Законом України «Про фізичну культуру і спорт», Законом України «Про культуру», Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Указами Президента України, постановами Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства культури України, рішеннями Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області та виконавчого комітету Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області та іншими нормативно- правовими актами, що регулюють діяльність у галузі культури, а також цим Статутом (а.с.43-49). Установа заснована на майні, що належить на праві комунальної власності Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області в межах повноважень, визначених законодавством України. Власник - Криничненська сільська рада Болградського району Одеської області. Установа є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку зі своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, бланки та штампи, необхідні для організації своєї роботи. Також, п.п. 5.1, 5.3 Статуту передбачено, що вищий орган управління Установи - Криничненська сільська рада Болградського району Одеської області (надалі - Власник). Одноособовий виконавчий орган управління Керівник. Установа об`єднує музей етнографії та історії Болградського району, Криничненську сільську бібліотеку, Криничненський будинок культури, Косянський будинок культури та клуб в селі Новоозерне, Відділ фізкультури та спорту за адміністративно-територіальним принципом у єдиному структурно-цілісному утворенні для найбільш ефективного використання ресурсів Криничненської сільської ради. Установа як організаційно-методичний центр: - вивчає та аналізує стан бібліотечної діяльності в громаді - розробляє та подає органу управління пропозиції по удосконаленню системи бібліотек та інформаційного обслуговування населення громади, раціонального розміщення бібліотечної мережі - розробляє та подає органу управління пропозиції в сфері культури - розробляє та подає органу управління пропозиції по удосконаленню впровадження фізкультурно-оздоровчих та загальнодоступних спортивних технологій, нових форм рекреаційної та реабілітаційної роботи; - створює сприятливі умови для реалізації права громадян на заняття фізичною Культурою; - задовольняє фізкультурно-оздоровчі потреби населення - впроваджує ведення здорового способу життя, принципів та ідеалів - надає методичну і практичну допомогу - виявляє та розповсюджує кращий досвід роботи в сферах своєї діяльності - та має інші повноваження відповідно до норм чинного законодавства. Керівником установи може бути особа, яка має педагогічну та/або психологічну вищу освіту з освітньо-кваліфікаційним рівнем не нижче магістра, стаж роботи не менше трьох років, володіє державною мовою та здатна за своїми діловими і моральними якостями, освітнім і професійним рівнем виконувати відповідні посадові обов`язки. Також, рішенням Криничненської сільської ради від 12.04.2024 року № 767-VIII «Про створення «Центру просвіти та розвитку талантів» Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області» затверджено Структуру та штатний розпис на 2024 рік Комунальної установи «Центр просвіти та розвитку талантів», до якого увійшли в тому числі наступні посади: - Директор Комунальної установи «Центр просвіти та розвитку талантів» - 1 штатна одиниця; - Художній керівник 1 штатна одиниця; - Адміністратор Криничненського будинку культури 1 штатна одиниця; - Адміністратор Клубу с. Новоозерне 1 штатна одиниця; - Адміністратор Криничненського болгаро-українського музею 1 штатна одиниця. 23.04.2024 року у зв`язку із створенням Комунальної установи «Центр просвіти та розвитку талантів» Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області, штатний розпис якої не передбачає посаду «директор будинку культури», відповідно до вимог ст. 49-2 Кодексу Законів про працю України відповідачем було попереджено директора Криничненського будинку культури Ніколаєву О. про майбутнє звільнення із займаної посади, згідно з п.1 ст. 40 К3пП України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку, що підтверджується власноруч проставленим підписом позивача на попередженні про скорочення працівників від 22.04.2024 р. № 494 (а.с.50). Також 22.04.2024 року відповідачем листом №1/2024 (а.с.51) було запропоновано [PERSON] переведення на наступні вакантні посади з окладами, затвердженими рішенням Криничненської сільської ради від 12.04.2024 р. № 767-VIII структури та штатного розпису на 2024 рік Комунальної установи «Центр просвіти та розвитку талантів», а саме: - Художній керівник, посадовий оклад 6773 грн.; - Адміністратор Криничненського будинку культури, посадовий оклад 4345 грн.; - Адміністратор Клубу с. Новоозерне, посадовий оклад 4345 грн.; - Адміністратор Криничненського болгаро-українського музею, посадовий оклад 4920 грн. Однак, позивач, відмовилася від ознайомлення з пропозицією відповідача щодо зайняття вищевказаних вакантних посад, які були релевантними з її освітньо-кваліфікаційним рівнем, що підтверджується актом про відмову підписати пропозицію від 23.04.2024 р. № 1 та актом про відмову підписати заяву від 25.06.2024 р. № 2 (а.с.52-53), який був підписаний, в тому числі, спеціалістом з кадрових питань сільської ради Бочковар Г., яка була допитана судом та підтвердила даний факт. [PERSON] не було запропоновано зайняти посаду директора Комунальної установи «Центр просвіти та розвитку талантів», оскільки, позивач не відповідає освітньо-кваліфікаційним вимогам, що ставляться п. 5.3 Статуту до кандидатів на дану посаду, окрім того, до сфери діяльності Комунальної установи «Центр просвіти та розвитку талантів» - входить ширший спектр напрямків, ніж до Криничненського будинку культури, посаду директора якого займала позивач. Судом досліджена посадова інструкція директора Криничненського будинку культури, з якої 25.03.2021 року під підпис була ознайомлена [PERSON] , та встановлено, що для зайняття цієї посади необхідно мати повну або базову вищу освіту відповідного напряму підготовки роботи за професіями керівників нижчого рівня: для спеціаліста не менше 2 років, бакалавра не менше 3 років (у сільській місцевості без вимог до стажу роботи) (а.с.90-91). Надалі, 18.06.2024 року відбулась сорок п`ята сесії VIII скликання Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області, за результатами якої було прийнято рішення про втрату чинності рішень Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області від 21.12.2023 року №668-VIII «Про затвердження структури та штатного розпису Криничненського будинку культури, будинку культури в селі Коса та клубу в селі Новоозерна 2024 рік» та №674-VIII «Про затвердження структури та штатного розпису Криничненської сільської бібліотеки на 2024 рік» від 18.06.2024 року (а.с.55). Після прийняття вище вказаного рішення сільської ради, 28.06.2024 року Криничненським сільським головою було прийнято розпорядження № 57, яким звільнено [PERSON] з посади директора Криничненського будинку культури з 30.06.2024 року на підставі п.1 ч.1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України, у зв`язку зі скороченням штатів (а.с.56), про що в трудовій книжці позивача зроблено запис під №11 . Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з положеннями ст. 49 Кодексу законів про працю Україні про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. Так, [PERSON] 23.04.2024 року було попереджено про скорочення штату у зв`язку зі створенням нової установи та в цей саме день запропоновано переведення на інші релевантні посади, але вона відмовилася від отримання надано пропозиції, що фактично підтвердила позивач під час розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Положеннями ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування. Частиною 6 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що для реалізації своїх повноважень сільські, селищні, міські, районні, обласні ради можуть утворювати консультативно-дорадчі органи. Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до Закону. Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 81 Цивільного кодексу України юридична особа може бути створена шляхом об`єднання осіб та (або) майна. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Частинами 1, 3 ст. 83 Цивільного кодексу України передбачено, що юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Установою є організація, створена однією або кількома особами (засновниками), які не беруть участі в управлінні нею, шляхом об`єднання (виділення) їхнього майна для досягнення мети, визначеної засновниками, за рахунок цього майна Особливості правового статусу окремих видів установ встановлюються законом. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 52 Господарського кодексу України передбачено, що некомерційне господарювання - це самостійна систематична господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання, спрямована на досягнення економічних, соціальних та інших результатів без мети одержання прибутку. Некомерційна господарська діяльність здійснюється суб`єктами господарювання державного або комунального секторів економіки у галузях (видах діяльності), в яких відповідно до статті 12 цього Кодексу забороняється підприємництво, на основі рішення відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування. Некомерційна господарська діяльність може здійснюватися також іншими суб`єктами господарювання, яким здійснення господарської діяльності у формі підприємництва забороняється законом. Згідно з ч.1 ст.53 Господарського кодексу України некомерційна господарська діяльність може здійснюватися суб`єктами господарювання на основі права власності або права оперативного управління в організаційних формах, які визначаються власником або відповідним органом управління чи органом місцевого самоврядування з урахуванням вимог, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Відповідно до пп.пп. 1, 2, 7 п. «а» ст. 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: власні (самоврядні) повноваження: управління закладами освіти, охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту, оздоровчими закладами, молодіжними центрами, які належать територіальним громадам або передані їм, молодіжними підлітковими закладами за місцем проживання, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення; забезпечення здобуття повної загальної середньої, професійної (професійнотехнічної), фахової передвищої та вищої освіти у державних і комунальних закладах освіти, створення необхідних умов для виховання дітей та молоді, розвитку їхніх здібностей, трудового навчання, професійної орієнтації, продуктивної праці учнів, сприяння діяльності дошкільних та позашкільних закладів освіти, дитячих, молодіжних та науково-просвітницьких громадських об`єднань, молодіжних центрів; створення умов для розвитку культури, сприяння відродженню осередків традиційної народної творчості, національно-культурних традицій населення, художніх промислів і ремесел. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про музеї та музейну справу» музеї можуть засновуватися на будь-яких формах власності, передбачених законами. Засновниками музеїв можуть бути відповідні органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, юридичні та фізичні особи. Рішення про створення музеїв приймають їх засновники. Для створення музею засновники повинні забезпечити: формування музейного зібрання; матеріальну базу - відповідно обладнані приміщення для зберігання, консервації та реставрації музейних предметів, для експозицій і виставок, для проведення культурно-освітньої роботи, роботи наукових працівників музею, а також приміщення для забезпечення належного рівня обслуговування відвідувачів; умови для охорони музею, оснащення його засобами охоронної та пожежної сигналізації; фінансування та кадри для належного його функціонування; матеріальну базу - відповідно обладнані приміщення для зберігання, консервації та реставрації музейних предметів, для експозицій і виставок, для проведення культурно-освітньої роботи, роботи наукових працівників музею, а також приміщення для забезпечення належного рівня обслуговування відвідувачів; умови для охорони музею, оснащення його засобами охоронної та пожежної сигналізації; фінансування та кадри для належного його функціонування; роботу музею за чітким розкладом. Музеї є юридичними особами, крім тих, що створюються і діють у складі підприємств, установ, організацій та закладів освіти. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про музеї та музейну справу» музеї, створені у складі підприємств, установ, організацій, закладів освіти, реєстрації не підлягають. Також, відповідно до ст. 15-1 Закону України «Про музеї та музейну справу» до державної частини Музейного фонду України належать музейні предмети, музейні колекції, музейні зібрання, що є державною власністю, зберігаються у державних музеях, у тому числі музейні предмети, музейні колекції, музейні зібрання, що зберігаються в музеях, які належать до сфери управління місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, а також у музеях, створених при підприємствах, в установах, організаціях і закладах освіти державної та комунальної форм власності чи у їх складі. До державної частини Музейного фонду України належать також предмети музейного значення, що підлягають внесенню до державної частини Музейного фонду України, музейні колекції, музейні зібрання, що зберігаються на підприємствах, в установах та організаціях державної і комунальної форм власності. Згідно з положеннями ст. 26 Закону України «Про музеї та музейну справу» місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за матеріально-технічне та фінансове забезпечення музеїв, що перебувають у сфері їх управління. Згідно з ч.ч. 3 та 4 ст. 12 Закону України «Про бібліотеки та бібліотечну справу» бібліотеки можуть створюватися на основі усіх форм власності, передбачених законами України. Засновниками бібліотек можуть бути органи державної влади, органи місцевого самоврядування, самоврядні організації, фізичні та юридичні особи, у тому числі іноземні, в порядку, передбаченому законом. Бібліотека може не мати статусу юридичної особи та перебувати у складі підприємства, установи або організації. Положенням ст. 27 Закону України «Про фізичну культуру і спорт» встановлено, що забезпечення умов для фізкультурно-оздоровчої діяльності за місцем проживання та відпочинку громадян покладається на місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування і здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів. З цією метою місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування можуть створювати центри фізичного здоров`я населення, організовувати будівництво спортивних споруд та співпрацювати з відповідними громадськими об`єднаннями фізкультурно-спортивної спрямованості та іншими закладами фізичної культури і спорту. Частинам 1-2 ст. 9 Закону України «Про культуру» передбачено, що юридичні та фізичні особи мають право створювати заклади культури з метою провадження діяльності у сфері культури самостійно або з використанням будь-яких форм посередництва у цій сфері у визначеному законодавством порядку. Заклади культури можуть створюватися: центральними органами виконавчої влади; органами влади Автономної Республіки Крим; місцевими органами виконавчої влади; органами місцевого самоврядування; творчими спілками, громадськими організаціями, іншими об`єднаннями громадян; юридичними та фізичними особами, у тому числі іноземними. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про культуру» суб`єктами діяльності у сфері культури є: держава в особі уповноважених органів виконавчої влади; територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування; професійні творчі працівники; наукові працівники, зокрема, музейних, бібліотечних закладів, історико-культурних заповідників, архівних установ; педагогічні працівники закладів освіти сфери культури; митці, які працюють на засадах мистецького аматорства; працівники культури; заклади культури, заклади освіти сфери культури, а також підприємства, установи та організації всіх форм власності, статути (положення) яких передбачають провадження діяльності у сфері культури; окремі громадяни, об`єднання громадян, які провадять діяльність у сфері культури. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 Закону України «Про культуру» базова мережа закладів культури формується з метою: забезпечення розвитку сфери культури, всіх жанрів і видів мистецтва, а також цілісності національної культури; дотримання прав громадян України у сфері культури, забезпечення доступності національного культурного надбання, культурних благ та мистецької творчості шляхом дотримання державних соціальних нормативів у сфері обслуговування закладами культури; забезпечення територіальної доступності для населення закладів культури, закладів освіти сфери культури, що надають базовий набір культурних посл уг, враховуючи потреби та права у сфері культури усіх категорій населення. Базова мережа закладів культури формується органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування з дотриманням вимог державних соціальних нормативів у сфері обслуговування закладами культури, передбачених Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", та мінімальних стандартів забезпечення населення культурними послугами. Виключення закладу з базової мережі закладів культури, його реорганізація чи ліквідація здійснюються виключно за погодженням у місячний строк з відповідним центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері культури та/або кіно та/або інших сферах, до яких належить діяльність цього закладу, з одночасним інформуванням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах мистецтв та спеціалізованої мистецької освіти. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 23 Закону України «Про культуру» до базової мережі закладів у сфері культури місцевого рівня належать комунальні заклади культури (бібліотеки, музеї, галереї, заповідники, виставкові зали, театри, філармонії, концертні організації, мистецькі колективи, кінотеатри, кіновідеопрокатні підприємства, об`єднання, палаци і будинки культури, інші клубні заклади, студії, центри народної творчості, центри народної культури, центри культурних послуг, парки культури та відпочинку тощо), заклади освіти сфери культури (мистецькі школи, мистецькі ліцеї, фахові мистецькі коледжі, заклади вищої мистецької освіти). З метою наближення місця надання культурних послуг до місця проживання громадян у населених пунктах можуть утворюватися філії та/або структурні підрозділи закладів культури. Переліки закладів базової мережі закладів культури затверджують щодо базової мережі місцевого рівня - місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 19 Закону України «Про культуру» заклади культури різних організаційно-правових форм господарювання і форм власності утворюються та провадять діяльність відповідно до законодавства та цілей, передбачених їхніми статутами (положеннями). Основним видом діяльності закладу культури є діяльність у сфері культури, передбачена статтею 12 цього Закону. Створення чи припинення, у тому числі ліквідація, закладів культури здійснюється в порядку, визначеному законодавством. Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про культуру» передбачено, що керівники державних та комунальних закладів культури призначаються на посаду шляхом укладення з ними контракту строком на п`ять років за результатами конкурсу. Керівники комунальних закладів культури у населених пунктах з населенням до 5 тисяч жителів можуть призначатися на посаду без проведення конкурсу шляхом укладення з ними контракту за результатами співбесіди за умови дотримання вимог, передбачених абзацом першим частини першої статті 21-1 цього Закону. Згідно з п. 3.1 Статуту КУ «Центр просвіти та розвитку талантів» метою створення Установи є забезпечення розвитку сфери культури, всіх жанрів і видів мистецтва, а також цілісності національної культури; дотримання прав громадян України у сфері культури, забезпечення доступності національного культурного надбання, культурних благ та мистецької творчості шляхом дотримання державних соціальних нормативів у сфері обслуговування закладами культури; забезпечення територіальної доступності для населення закладів культури, закладів освіти сфери культури, що надають базовий набір культурних послуг, враховуючи потреби та права у сфері культури усіх категорій населення; задоволення потреб населення у сфері фізичної культури і спорту; розвитку фізичної культури і спорту; сприяння діяльності спортивних клубів шляхом надання організаційної, методичної та іншої допомоги; досягнення високих спортивних результатів, забезпечення умов для переходу до спорту вищих досягнень та поповнення основного складу національних збірних команд; забезпечення раціонального використання бібліотечних ресурсів як складової частини інформаційних ресурсів держави; взаємодії з підприємствами, установами та організаціями, які мають бази даних та діяльність яких пов`язана із створенням, збиранням, обробкою, накопиченням та збереженням інформації; забезпечення збереження документів та колекцій, внесених та/або які підлягають внесенню до Державного реєстру національного культурного надбання, створення їх страхові копії у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв науково-дослідна, культурно-освітня діяльність, комплектування музейних зібрань, експозиційна, фондова, видавнича, реставраційна, виставкова, пам`ятко охоронна робота; науковою атрибуцією, експертизою, класифікацією, державною реєстрацією та усіма видами оцінки предметів, які можуть бути визначеними як культурні цінності, з метою включення до Музейного фонду України; створення належних умов, у тому числі спеціальний науково обґрунтований режим зберігання музейних предметів, музейних колекцій, музейних зібрань та предметів музейного значення та здійснення консервації і реставрації. З огляду на вищевикладене слідує, що КУ «Центр просвіти та розвитку талантів» - це комунальна установа, створена Криничненською сільською радою, в порядку ч. 6 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в рамках її виключних дискреційних повноважень, як засновника та суб`єкта діяльності у сфері культури, фізичної культури та спорту, бібліотечної та музейної справи, з метою часткового делегування їй функцій з розвитку культури, всіх жанрів та видів мистецтв, фізичної культури та спорту, бібліотечної справи, музейної справи, а також для задоволення потреб мешканців територіальної громади у цих сферах. Право органу місцевого самоврядування засновувати місцеві заклади культури прямо передбачено ст.ст. 22, 23 Закону України «Про культуру», музеї, в тому числі у складі установ, передбачено ст. 7 Закону України «Про музеї та музейну справу», бібліотеки, в тому числі у складі установ, - ст. 12 Закону України «Про бібліотеки та бібліотечну справу», центри фізичного здоров`я населення, ст. 27 Закону України «Про фізичну культуру та спорт». У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовним органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. Положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № Р(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів від 11.03.1980 р. передбачено, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93). Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. У підпункті 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення КСУ №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Позивачем не доведено, що рішення сесії Криничненської сільської ради Болградського району від 12.04.2024 року «Про створення Центру просвіти та розвітку талантів» якімось чином порушило її права та інтереси. За пунктом 1 ст. 40 КЗпП України, визначено трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Статтею 49-2 КЗпП України, визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» п. 19 розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Щодо дотримання процедури передбаченої ст. 49-1 КЗпП України, а саме про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, слід зазначення наступне. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпАП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі N 800/538/17, провадження N 11-431асі18, що у силу ст. 417 ЦПК України є обов`язковим для врахування для усіх судів України. Дані вимоги закону відповідачем були виконані, фактично відповідач це не заперечує, вона вважає, що посада яку вона займала не повинна була скорочуватися, що, на її думку, реорганізація відбувалася з одією метою звільнити її із займаної посади. З огляду на викладене, враховуючи встановленні судом обставини та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для поновлення позивача на посаді, як і для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогул з урахуванням вимог ст. 235 КЗпП України, оскільки ці вимоги є похідними та залежать від вирішення судом спору про наявність підстав для поновлення працівника на займаній посаді, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд, ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача. Тому враховуючи, що позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з нього судовий збір на користь держави в розмірі по 1211 грн. 20 коп. за кожну позовну вимогу, на загальну суму 3 633 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved