Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Німець О.М., звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. На обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що 17.11.2022 між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, згідно з п. 1 якого позивач передає, а відповідач отримує і зобов`язується повернути позивачу грошові кошти в сумі 65000,00 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ, встановленим на день подання позовної заяви 2714803,00 грн. Зазначає, що факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується нотаріальною заявою від 17.11.2022, яка посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А. про отримання позики, яку [PERSON] надав позивачу одночасно із підписанням даного договору. Представник позивача зауважує, що згідно з п. 3 договору відповідач зобов`язаний повернути позивачу позику до 01.05.2023, при цьому повернення позики здійснюється частками до 30 числа відповідного місяця. Стверджує, що в обумовлений у договорі строк відповідач позику не повернув, на неодноразові вимоги про повернення боргу не реагував. Унаслідок не виконання відповідачем зобов`язання щодо повернення грошових коштів у встановлений договором строк, позивачем нараховано 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період прострочення з 02.05.2023 по 19.08.2025, що склало 187432,98 грн. З огляду на викладені обставини, представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу 65000,00 доларів США (в еквіваленті до гривні 2714803,00 грн) та 187432,98 грн. 3% річних. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.08.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даною позовною заявою. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Позивач у судове засідання не з`явився, при цьому його представник подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник також просить позов задовольнити. До заяви додала для огляду судом оригінали договору позики грошових коштів та нотаріально посвідчену заяву, які просить повернути після прийняття рішення по суті. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак його представник подала заяву про визнання позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. За положеннями ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, а саме, п. 1 договору позики грошових коштів, укладеного 17.11.2022 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальником), позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 65000,00 доларів США, а позичальник отримав вказані грошові кошти та зобов`язується повернути позикодавцеві дану суму позики в строк, встановлений цим договором. Оригінал договору оглянуто судом у підготовчому засіданні 20.10.2025. У п. 6 договору позики грошових коштів сторони обумовили, що за домовленістю сторін отримання позичальником від позикодавця грошей підтверджується нотаріальною заявою про отримання позики, яку позичальник надає позикодавцю одночасно із підписанням цього договору. Згідно з оригіналом заяви, адресованої [PERSON] , підписаної [PERSON] 17.11.2022, справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А. 17.11.2022, [PERSON] підтвердив отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 65000,00 доларів США у відповідності до умов договору позики від 17.11.2022 з викладенням у даній заяві повного змісту договору. Як у згаданому договорі позики грошових коштів, так і у нотаріально засвідченій заяві від 17.11.2022, визначено строк повернення грошових коштів, а саме до 01.05.2023. Отже, судом установлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документів, на підставі яких доведено факт укладення договору позики і його умови. Крім того, суд констатує наявність у відповідача обов`язку з повернення отриманих у позику грошових коштів. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. За приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч. 1 ст. 76, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Як встановлено судом, відповідач свої зобов`язання за вищезазначеним договором позики не виконав і суму боргу в обумовлений у договорі строк позивачу не повернув, що також підтверджується і заявою про визнання позову. На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики представник позивача надала суду оригінали договору та нотаріально засвідченої заяви з підтвердженням отримання позичальником від позикодавця 65000,00 доларів США. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25 квітня 2012 року у справі №6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Валюта боргу це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові кошти, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами (постанова Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц викладено правовий висновок про те, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. За приписом першого речення частини першої статті 1050 ЦК України, яке визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду №6-р(II)/2022 від 22 червня 2022 року, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Як вбачається з системного тлумачення статей 1049 та 625 ЦК України і після закінчення строку дії договору, на підставі якого виникло грошове зобов`язання, на існуючий борг нараховуються проценти та застосовується цивільна відповідальність за порушення умов договору. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання/, визначаючи загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №758/1303/15-ц). За частиною другою цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При обчисленні трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такий висновок містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року №373/2054/16. Разом з тим, позивачем визначено еквівалент боргу станом на 19.08.2025 (дата підписання позовної заяви) у сумі 2714803,00 грн. За даними з офіційного сайту Національного банку України за посиланням https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=19.08.2025&period=daily 19.08.2025 курс 1 долара США до гривні визначено на рівні 41,2589 грн. Таким чином, станом на 19.08.2025 еквівалент боргу 65000,00 доларів США становив 2681828,50 грн. Виходячи з вказаної суми боргу три проценти річних за період з 02.05.2023 по 19.08.2025 складають 185376,80 грн. З огляду на невиконання відповідачем свого обов`язку з повернення позики у встановлений у договорі строк, а саме до 01.05.2023, позовні вимоги про стягнення боргу в сумі 65000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 19.08.2025 складає 2681828,50 грн та трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання з 02.05.2023 до 19.08.2025 в сумі 185376,80 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення з урахуванням скоригованого судом розрахунку трьох процентів річних. У решті позовних вимог слід відмовити. За правилами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволених позовних вимог у розмірі 14988,60 грн.

Outcome: partial