Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-14 00:00:00

До Доброславського районного суду Одеської обласні звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 27/100 частки квартири, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] , право власності на 73/100 частки квартири. Вимоги позиву обґрунтовані тим, що 25.07.2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Від шлюбу у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 03.12.2019 року рішенням Теплодарського міського суду Одеської області по справі №516/268/19 шлюб між сторонами було розірвано. 21.01.2019 року, під час зареєстрованого між сторонами шлюбу, між [PERSON] та ПП «ЗОЛОТА ЕРА XXI» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №12/30 на квартиру, загальною площею 62.7 кв.м, житловою площею 29.4 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 5.1. вище вказаного договору вартість майнових прав складає 745 560,00 грн., у тому числі ПДВ - 124 260,00 грн. 30.03.2023 року відповідачкою було повністю сплачено грошові кошти та прийнято у натурі вище вказану квартиру, що підтверджується актом приймання-передачі від 30.03.2023 року. 18.04.2023 року було зареєстровано право власності на квартиру за відповідачкою. Враховуючи той факт, що до розірвання шлюбу сторін, оплата за купівлю квартири здійснювалась за спільні кошти подружжя, частка квартири є спільним сумісним майном подружжя. Листом ПП «ЗОЛОТА ЕРА XXI» №10-1/08/23 від 10.08.2023 року було повідомлено, що відповідачкою за договором купівлі-продажу №21/30 від 21.01.2019 року сплачено 731 065,93 грн. На підтвердження вказаного було надано оборотно-сальдову відомість станом на липень 2023 року та завірені копії платіжних інструкцій. Так, відповідно до наданих копій платіжних інструкцій під час перебування у шлюбі подружжям було сплачено наступні грошові кошти: 21.01.2019 року - 193 402,51 грн.; 17.04.2019 року - 69 019,66 грн.; 18.07.2019 року - 69 019,66 грн.; 17.10.2019 року - 69 019,70 грн.. Позивач зазначає, що загальний розмір сплачених грошових коштів під час шлюбу становить - 400 462,00 грн. Загальний розмір сплачених особисто відповідачкою [PERSON] грошових коштів становить - 330 604,00 грн. Отже за розрахунками позивача спільною сумісною власністю подружжя є 54 % (400 462,00 грн. /731 065,93 грн) х 100%). Відтак, поділу між подружжям підлягає саме 54 % квартири. Ухвалою Доброславського районного суд Одеської області від 14.05.2025 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. 08.10.2025 року представником відповідача подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. Обґрунтовуючи подану заяву адвокат Багно Л.Ф. посилається на те, що саме [PERSON] був ініціатором розірвання шлюбу звернувшись до Теплодарського міського суду Одеської області 30.10.2019 року з позовною заявою, а отже позивач розумів, що припинення шлюбу є остаточним розірванням спільного господарства та бюджету родини і мав можливість знати про порушення свого права ще до моменту розірвання шлюбу. Так, якщо рахувати трирічний строк з 30.10.2019 року, то останній день пред`явлення позову про розподіл припадає на 30.10.2022 року. Якщо рахувати трирічний строк з 03.12.2019року (рішення Теплодарського міського суду Одеської області по справі № 516/268/19 про розірвання шлюб між сторонами) то останній день пред`явлення позову про розподіл припадає на 03.12.2022 року. З позовною заявою до Доброславсько районного суду Одеської області по справі ЄУН 504/1895/25 [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя звернувся 13.05.2025 (вх № 10834/25-Вх.) тобто з пропуском строку на 2 роки, 5 місяців і 10 днів від 03.12.2022 та 2 роки, 6 місяців і 13 днів від 30.10.2022 року. Представник відповідача [PERSON] адвокат Багно Л.Ф. просила застосувати до позовних вимог наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Представник позивача [PERSON] адвокат Кокарєв А.П. в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви у повному обсязі, наголошував, що строки звернення до суду із позовом не було пропущено. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони 25.07.2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Теплодарського міського суду Одеської області по справі №516/268/19 від 03.12.2019 року. Згідно наявних в матеріалах справи свідоцтв про народження, виданих повторно, сторони є батьками двох доньок: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . 21.01.2019 року, тобто у період перебування сторін у шлюбі, між [PERSON] та ПП «ЗОЛОТА ЕРА XXI» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №12/30 на квартиру, загальною площею 62.7 кв.м, житловою площею 29.4 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 5.1. вище вказаного договору вартість майнових прав складає 745 560,00 грн., у тому числі ПДВ - 124 260,00 грн. Станом на 30.03.2023 року відповідачкою було повністю сплачено грошові кошти за вище вказану квартиру, що підтверджується витягом із переліку інвесторів (пайовиків), які брали участь в інвестуванні і фінансуванні вище вказаної квартири [ADDRESS] /30-к від 30.03.2024 року. 30.03.2024 відповідачкою було прийнято у натурі вище вказану квартиру, що підтверджується актом приймання-передачі від 30.03.2023 року. Листом ПП «ЗОЛОТА ЕРА XXI» №10-1/08/23 від 10.08.2023 року було повідомлено, що відповідачкою за договором\~купівлі-продажу\~№12/30\~від 21.01.2019\~року сплачено\~731\~065,93\~грн. На підтвердження вказаного було надано оборотно-сальдову відомість станом на липень 2023 року та завірені копії платіжних інструкцій. 18.04.2023 року було зареєстровано право власності на квартиру за [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прави на нерухоме майно №426047781 від 08.05.2025 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2721755351100, номер запису про речове право 49962917. Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно наявних в матеріалах справи квитанцій, у період перебування сторін у шлюбі за укладеним договором купівлі продажу майнових прав №12/30 від 21.01.2019 року проведено оплату на загальну суму 400 461,53 грн., що становить близько 54 % загальної кількості сплачених коштів. Після розірвання шлюбу відповідачем [PERSON] проведено сплату за договором купівлі продажу майнових прав від 21.01.2019 року №12/30 на загальну суму 330 604,00 гривні, що становить 46 % загальної кількості сплачених коштів. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від\~21\~грудня 2007\~року №11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За правилами статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За статтями 69, 70\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60\~СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57\~СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом частини 1 статті 57\~СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. (ч.7 ст.57 СК України) Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.4 ст.\~263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60\~СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто ті, кошти, які отримує чоловік/дружина є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. При цьому, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Статтею 89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідачем [PERSON] та її представником [PERSON] не було спростовано викладених у позові обставин справи, щодо укладення договору купівлі продажу майнових прав від 21.01.2019 року №12/30 в інтересах сім`ї та сплати внесків за вказаним договором, у період до розірвання шлюбу, за рахунок спільних коштів подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст. 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України). Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Враховуючи наведене суд, на підставі оцінки доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, в межах заявлених позовних вимог. Щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог, суд зазначає наступне. До моменту офіційного розірвання шлюбу Відповідача та Позивачки, положення про позовну давність щодо вимог про поділ спільного майна не застосовуються. Відповідно строк позовної давності міг початися лише після розірвання шлюбу, а не з моменту припинення фактичних шлюбних відносин, як стверджує Відповідач. При цьому перебіг позовної давності починається не від дня розірвання шлюбу, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, про що прямо зазначено в абзаці другому частини другої статті 72 СК України. У судові практиці сформувалась стала позиція, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Сторона відповідача не надав жодних доказів, які б підтверджували, що позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності на спільне майно до дати розірвання шлюбу. При цьому реєстрація права власності відповідача на спірну квартиру відбулася лише 18.04.2023 року, що могло б слугувати датою відліку позовної давності. У будь-якому разі Суд зауважує, що враховуючи положення пунктів 12 та 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також періоди запровадження в Україні карантину та воєнного стану, Суд констатує, що період з березня 2017 року перебуває в межах позовної давності (постанова Верховного Суду від 26.02.2025 у справі № 754/4237/22). Таким чином, посилання Відповідача на сплив строку позовної давності є юридично неспроможними, оскільки в спірний період законодавець передбачав зупинення та продовження цих строків у зв`язку з об`єктивними обставинами, які мали місце в країні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволенні позову, а також виходячи з того, що позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід другої групи, з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у 2002.31грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved