Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-14 00:00:00

18.07.2025 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса, про зняття арешту з майна, в якій позивач просить суд: - скасувати арешт (архівний запис) з нерухомого майна домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , власником 11/100 якого є [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ), що зареєстрований 06.11.2008 року за №8157474 реєстратором: Першою Одеською державною нотаріальною конторою, на підставі угоди б/н, 18.04.1994 року, Суд Київського району м. Одеси) (додаткові дані: архівний номер 51845ODESSA1, архівна дата: 11.03.1998 року, дата виникнення: 18.04.1994 року, № реєстра 95-94, внутр. №2A011A2C24EF252B2C51); - скасувати арешт з нерухомого майна домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , власником 11/100 якого є [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ), що зареєстрований 06.11.2008 року за №29561869 державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради Галатою Вікторією Іванівною на підставі угоди, серія та номер угоди б/н, 18.04.1994 року, суд Київського району м. Одеси) (додаткові дані: № реєстра 95-94, внутр. №2A011A2C24EF252B2C51; відомості про реєстрацію до поновлення/перенесення: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 8157474, 06.11.2008 11:32:03). В обґрунтування позову позивач посилається на те, що йому - [PERSON] належить на праві власності 11/100 домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 24.03.2000р. №2-135/2000. Нещодавно, під час звернення до приватного нотаріуса Колмакової Н.В. Одеського міського нотаріального округу з метою посвідчення договору дарування зазначеної частини житлового будинку на ім`я доньки, йому стало відомо про наявність обтяжень на належне йому майно. Так, з інформаційної довідки №421022360, йому стало відомо, що на зазначений об`єкт нерухомості, власником якого він є, було накладено арешт: реєстраційний номер обтяження 8157474, зареєстровано 06.11.2008р. Першою одеською державною нотаріальною конторою, підстава обтяження: угода, б/н, 18.04.1994р., суд Київського району м. Одеси) (архівний запис); 06.11.2008 року зареєстровано обтяження за номером 29561869 державним реєстратором Юридичного департаменту ОМР Галатою Вікторією Іванівною на підставі угоди, серія та номер б/н, виданої 18.04.1994р., судом Київського району м. Одеси (перенесено з архівного запису). Щодо вказаної підстави накладення арешту, позивач зазначає, що у 1994 році [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси (справа №2-948/1994 (2-948/94) з позовом до нього - [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку поділу спільно нажитого майна під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, під час розгляду якої ухвалою Київського районного суду м. Одеси з метою забезпечення позову було накладено арешт на будинок по [ADDRESS] , заборонивши його відчуження, власником якого є [PERSON] . Надалі, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.05.1994р. по справі №2-948/1994 (№2- 948/94) було визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/4 частині будинку по [ADDRESS] , за кожним, однак заходи забезпечення позову не були скасовані. В подальшому, у 2000 році [PERSON] звернулася до суду з позовом до нього про виділ належної їй частки будинку в натурі (справа №2-135/2000). Дана справа, як вказує позивач, була завершена розглядом шляхом постановлення 24.03.2000 року судом ухвалу про затвердження мирової угоди, якою в тому числі за ним визнано право власності на 11/100 частини зазначеного будинку, яка складається з 1/2 частини пом. 1-3 житлова пл. 9,2кв.м., 1-4 житлова пл. 10,9 кв.м., 1/2 частина навісу літ. «Д». На підставі даної ухвали суду, за ним - [PERSON] було зареєстровано право власності на 11/100 домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 29561840. Додатково позивач зазначає, що на адвокатський запит в порядку збору доказів для звернення до суду з даним позовом, він отримав відповідь від Київського районного суду м. Одеси згідно з якою повідомлено, що матеріали цивільних справ №2-948/1994 та №2-135/2000 знищені за закінченням терміну зберігання, а будь-яких справ де учасником є [PERSON] не зареєстровано та надано лише копії рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.05.1994р. по справі №2-948/1994 та копію ухвали Київського районного суду м. Одеси від 24.03.2000р. по справі №2-135/2000. За наслідком викладеного, позивач вказує, що наразі будь-яких підстав для продовження обтяжень на належне йому на праві власності нерухоме майно 11/100 домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , вжитих на підставі угоди, серія та номер б/н, виданої 18.04.1994р. Київським районним судом міста Одеси, відсутні, а продовження дії даних обтяжень порушує його права як власника нерухомого майна з розпорядження цим майном. Крім того приймаючи знищення матеріалів справи, в інший спосіб, ніж звернення до суду з даним позовом, він позбавлений можливості відновити свої порушені права та інтереси. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 08.08.2025 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання з повідомленням сторін по справі. 16.09.2025 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду справи по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання призначене на 15.10.2025 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. 15.10.2025 року до суду від представника позивача надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності. Відповідачі у відповідності до положень статті 128 ЦПК України вважаються належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, однак про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не надали. Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлено. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до\~ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні в матеріалах справи докази по справі, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим до часткового задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 11/100 часток домоволодіння, загальною площею 122,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , яке належить йому на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 24.03.2000 року по справі №2-135/2000, право власності на яке зареєстроване 14.12.2018 року, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №1727337551101, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №421022360 від 03.04.2025 року. У відповідності до вказаної довідки також встановлено, що належне позивачеві нерухоме майно перебуває під обтяженнями арештами, зареєстрованими на підставі угоди Київського районного суду міста Одеси від 18.04.1994 року за №б/н, про що були внесені відповідні записи про обтяження, а саме: - арешт (архівний запис), реєстраційний номер якого №8157474, зареєстрований 06.11.2008 реєстратором: Першою Одеською державною нотаріальною конторою, на підставі угоди б/н, 18.04.1994 року, Суд Київського району м. Одеси; додаткові дані про обтяження: архівний номер 51845ODESSA1, архівна дата: 11.03.1998 року, дата виникнення: 18.04.1994 року, № реєстра 95-94, внутр. №2A011A2C24EF252B2C51; - арешт, реєстраційний номер якого №29561869, зареєстроване 06.11.2008 року державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради Галатою Вікторією Іванівною на підставі угоди, серія та номер угоди б/н, 18.04.1994 року, суд Київського району м. Одеси, додаткові дані: № реєстра 95-94, внутр. №2A011A2C24EF252B2C51; відомості про реєстрацію до поновлення/перенесення: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 8157474, 06.11.2008 11:32:03. У вказаних записах про реєстрацію обтяжень прізвище позивача як власника нерухомого майна зазначено: « [PERSON] », приймаючи що останні внесені до розділу нерухомого майна належного та зареєстрованого на праві часткової власності [PERSON] . Згідно з відповіддю Одеського державного нотаріального архіву від 30.05.2025 року за №1391/01-20 вбачається, що 27.04.1994 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою було накладено арешт на домоволодіння по [ADDRESS] , на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 18.04.1994 року за №б/н. У відповідності до наданої Одеським державним нотаріальним архівом копії ухвали Київського районного суду міста Одеси від 18.04.1994 року за №б/н вбачається, що остання була постановлена судом в порядку забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку домоволодіння, за наслідком чого судом було накладено арешт на домоволодіння по [ADDRESS] , заборонив його відчуження, власником якого був [PERSON] . У відповідності до відповіді Київського районного суду міста Одеси від 09.06.2025 року за №612, на запит позивача в порядку збору доказів, повідомлено, що перевіркою автоматизованої системи документообігу суду будь-яких справ де учасником є [PERSON] не зареєстровано. Також підтверджено знищення матеріалів цивільних справ №2-948/1994 та №2-135/2000, за закінченням терміну зберігання, за наслідком чого надані збережені копії рішення суду яким завершено розгляд справи №2-948/1994 та ухвали суду, якою завершено розгляд справи №2-135/2000. У відповідності до наданих судом копій судових рішень, судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді перебували: - цивільна справа № 2-948/1994 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку домоволодіння, за наслідком розгляду якого 19.05.1994 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення яким позов [PERSON] задоволено та визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним по частині домоволодіння [ADDRESS] . Дане рішення суду сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили 31.05.1994 року. - цивільна справа №2-135/2000 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного сумісного майна одруження, за наслідком розгляду якої 24.03.2000 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою затверджено мирову угоду між сторонами по справі, на умовах якої, у тому числі за [PERSON] визнано право власності на 11/100 часток домоволодіння [ADDRESS] . Дана ухвала суду сторонами не оскаржувалась та набрала законної сили 04.04.2000 року. Вказані судові рішення не містять інформації, що ухвала Київського районного суду міста Одеси від 18.04.1994 року за №б/н була постановлена судом в межах вказаних судових проваджень, як і не містить інформації про скасування відповідних вжитих заходів забезпечення позову під час ухвалення судових рішень за наслідком розгляду цивільних справ №2-948/1994 та №2-135/2000. У відповідності до відповіді Київського районного суду міста Одеси від 03.07.2025 року за №ЕП-2852, на запит позивача в порядку збору доказів, повідомлено, що перевіркою збережених оригіналів встановлено, що ухвала суду від 18.04.1994 року не знайдена, та надати інформацію в рамках якої справи вона була поставлена немає можливості. У відповідності до інформаційної довідки з Єдиного реєстру боржників від 04.07.2025 року, відомості про перебування [PERSON] , [INFO] , у реєстрі боржників відсутні. Також згідно з наданими виписками з Автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається, що станом 04.07.2025 року відсутні відомості про наявність виконавчих проваджень, стороною яких є чи був [PERSON] , [INFO] . Позивач вважаючи відсутніми підстави для арешту на належне йому нерухоме майно, звернувся до суду з даним позовом. Так, статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України визначено правило непорушності права власності, а саме: 1. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 3. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати скасування заборон в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимоги позивача, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976р. №6 надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 03.06.2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) прийшла до висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої\~статті 19 ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року, справа № 1-10/2004, під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції та Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Одночасно судом враховується, що статтею 1 Першого протоколу до\~ Конвенції про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод,\~ закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власністю після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. За змістом\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У\~відповідності до\~\~ ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Приймаючи вищевикладене, надаючи оцінку усім наявним в матеріалах справи доказам, судом встановлено, що на належне позивачеві нерухоме майно 11/100 часток домоволодіння, загальною площею 122,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт. Відповідний арешт у відповідності до інформації наявної у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна значиться як зареєстрований на підставі угоди Київського районного суду міста Одеси від 18.04.1994 року за №б/н. Поряд з цим, приймаючи повідомлену Одеським державним нотаріальним архівом інформацію про накладення арешту на домоволодіння по [ADDRESS] , саме на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 18.04.1994 року за №б/н, текст якої надано, суд вважає встановленим, що відповідний арешт накладено саме на підставі даної ухвали суду, постановленої судом в порядку забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку домоволодіння. З поданих до суду доказів вбачається, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебували відносно [PERSON] дві цивільні справи № 2-948/1994 та №2-135/2000, за позовами [PERSON] з приводу вищевказаного нерухомого майна, за наслідком розгляду яких судом були постановлені судові рішення (рішення Київського районного суду міста Одеси від 19.05.1994 року по справі №2-948/1994 та ухвала Київського районного суду міста Одеси від 24.03.2000 року по справі №2-135/2000) про визнання за кожною зі сторін цих проваджень права власності на частку в цьому майні. Як вбачається вказані судові рішення набрали законної сили та не оскаржувались сторонами по справі. Наявність будь-яких спорів між сторонами за наслідком невиконання вищевказаних судових рішень: рішення Київського районного суду міста Одеси від 19.05.1994 року по справі №2-948/1994 та ухвали Київського районного суду міста Одеси від 24.03.2000 року по справі №2-135/2000, з часу їх поставлення, а саме більше ніж 20 років, як і наявності будь-яких інших спорів між [PERSON] та [PERSON] з приводу даного нерухомого майна, не встановлено. Одночасно судом враховується, що у відповідності до наданих до суду доказів, відсутні відомості про перебування [PERSON] в реєстрі боржників та наявних виконавчих проваджень за його участі. Вищевказані обставини встановлені на підставі наданих позивачем доказів, як є належними, достовірними, достатніми та допустимими. Приймаючи вищевикладене в цілому, виходячи з того, що забезпечення позову - це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу і діють до виконання відповідного рішення суду, судом не встановлено необхідність у продовженні вжитих обтяжень у виді арешту на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 18.04.1994 року за №б/н відносно нерухомого майна належного позивачеві. Судом встановлено, що через наявність арешту, який досі накладений на майно позивача, права останнього порушуються, внаслідок чого він не має змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому права позивача підлягають судовому захисту шляхом скасування арешту з належного позивачеві нерухомого майна. Одночасно судом враховується, що позивач позбавлений можливості захистити свої права в інший спосіб, аніж скасування арешту з належного йому нерухомого майна. Також ухвалюючи рішення суду в даній справі, суд зазначає, що як вбачається позивачем пред`явлено позов про скасування арешту з майна до двох відповідачів: [PERSON] , як особи за заявою якої були вжиті заходи забезпечення позову, та Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша\~статті 15 ЦК України, частина перша\~статті 16 ЦК України). Частинами першою, третьою\~статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~статті 48 ЦПК України\~сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга\~статті 51 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19)). Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19), а також узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19)). Приймаючи вищевикладені висновки, суд доходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса про зняття арешту з майна слід відмовити, у зв`язку з пред`явленням їх до неналежного відповідача. В іншій частині позов позивача є обґрунтованим та підлягає до часткового задоволення. Суд ухвалюючи рішення суду враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є частково обґрунтованим, спірний арешт порушує право останнього на мирне володіння належним йому на праві часткової власності майном, у зв`язку з чим позов підлягає до часткового задоволення в частині вимог до [PERSON] шляхом зняття арешту з нерухомого майна. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial