Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-16 00:00:00

У серпні 2025 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому вказувало, що 22 вересня 2021 року ТОВ «Мілоан» уклало з відповідачем Договір про споживчий кредит № 102994139. Відповідно до договору ТОВ «Мілоан» зобов`язалося надати та надало [PERSON] кредит у розмірі 3 000 грн зі строком користування коштами протягом 30 днів з можливістю пролонгації цього строку, а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит (до 22 жовтня 2021року), сплачувати проценти за користування ним у розмірі 0,01 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом протягом пільгового періоду та 5 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом протягом поточного періоду, а також в разі пролонгації строку кредитування: на 3 дні - комісію за обслуговування кредиту у розмірі 3 % від розміру поточного залишку кредиту; на 7 днів - у розмірі 5 % від розміру поточного залишку кредиту; на 15 днів - у розмірі 10 % від розміру поточного залишку кредиту (а. с. 25-29). Наслідками порушення позичальником кредитних зобов`язань є його обов`язок за вимогою кредитодавця сплачувати неустойку за порушення умов кредитного договору та, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, проценти за період прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 5 % на день від суми простроченого зобов`язання. 29 грудня 2021 року ТОВ «Мілоан» уклало з ТОВ «Вердикт Капітал» Договір факторингу №29-12/2021-45, за яким первісний кредитор відступив ТОВ «Вердикт Капітал» за плату право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору № 102994139 від 22 вересня 2021року. 10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» уклало з ТОВ «Коллект Центр» Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило позивачу за плату право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору № 102994139 від 22 вересня 2021року. Позичальник свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість у загальному розмірі 20 559 грн, у тому числі: -заборгованість за кредитом - 3 000 грн; -заборгованість за процентами - 17 559 грн; Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача у повному обсязі. 04 вересня 2025 року на адресу суду надійшов відзив від [PERSON] , в якому зазначав проте, що вказаний фінансовий кредит в сумі 3000 гривень, який нібито підписано відповідачем шляхом використання одноразового ідентифікатора (електронного підпису) та надіслано на номер телефону [NUMBER] . Однак зазначений номер йому ніколи не належав, і не укладав жодних договорів із цією установою. Відповідач не звертався із заявою про надання кредиту, не здійснював дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо укладення договору, не використовував жоден із передбачених законодавством способів електронної ідентифікації (КЕП, ЕЦП, ОТР-код, 8М8-пароль тощо), не підтверджував умови договору через особистий кабінет або інший сервіс. Крім того, позивач не надав доказів передачі мені грошових коштів, не додав виписки з особового рахунку, що є ключовим доказом у подібних справах. Така поведінка порушує вимоги статей 205, 207, 638 ЦК України, а також Законів України «Про електронну комерцію» та «Про електронні довірчі послуги», які визначають порядок належної ідентифікації при укладенні електронних договорів. Аналогічну позицію висловлював Верховний Суд у справах №755/21524/20 та №750/10581/21. Окрім цього, він не погоджуюся з поданим розрахунком заборгованості, оскільки проценти були нараховані після завершення визначеного договором строку кредитування - з 22 вересня 2021 року до 22 жовтня 2021 року включно. У договорі передбачено 30-денний строк, і нарахування процентів після 22 жовтня є неправомірним. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 наголосила, що після завершення строку кредитування або у разі пред`явлення вимоги про повернення кредиту згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитодавець втрачає право нараховувати проценти за договором. У подібних випадках допускається лише стягнення боргу з урахуванням наслідків прострочення відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, без додаткового нарахування договірних процентів. Таким чином, як сам факт укладення договору, так і розрахунок заборгованості є юридично і фактично необґрунтованими. 12 вересня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що укладений між сторонами кредитний договір є правомірним, дійсним та таким, що укладений з дотриманням вимог чинного законодавства України. Він був оформлений у письмовій формі відповідно до положень статей 205, 207, 1055 Цивільного кодексу України, а також із дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію». Використання одноразового ідентифікатора при підписанні електронного договору прирівнюється до власноручного підпису та підтверджує волевиявлення сторін. Відповідач пройшов ідентифікацію через інформаційно-телекомунікаційну систему кредитора, надав персональні дані та підтвердив договір шляхом введення коду, що є електронним підписом згідно із Законом. Відповідач не надав жодних доказів, які б спростовували презумпцію правомірності правочину, передбачену статтею 204 ЦК України. Таким чином, укладений електронний кредитний договір породжує у сторін цивільні права та обов`язки, що підлягають належному виконанню. Позивач заперечує доводи Відповідача, наголошуючи, що є небанківською фінансовою установою, а тому не зобов`язаний надавати банківські виписки щодо руху коштів, як вимагає Відповідач. Кошти у розмірі 3 000 грн були перераховані 22.09.2021 на банківську картку Відповідача з чітким призначенням платежу за договором №102994139, що підтверджує надання кредиту. Договір укладено в електронній формі, підтверджений діями Відповідача, містить положення про автоматичну пролонгацію та передбачає нарахування відсотків за користування коштами (5% на день). Розрахунок заборгованості надано, Відповідач його не спростував і не надав альтернативних даних, тому заборгованість вважається доведеною. Посилання Відповідача на банківське законодавство є безпідставним, адже воно не регулює діяльність небанківських фінансових установ. Позивач вважає свої вимоги обґрунтованими, дії правомірними, а позов таким, що підлягає повному задоволенню. В судове засідання представниця позивача не з`явилася, проте у позові просила проводити розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що 22 вересня 2021 року ТОВ «Мілоан» уклало з відповідачем Договір про споживчий кредит № 102994139. Відповідно до договору ТОВ «Мілоан» зобов`язалося надати [PERSON] кредит у розмірі 3 000 грн зі строком користування коштами протягом 30 днів з можливістю пролонгації цього строку, а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит (до 22 жовтня 2021року), сплачувати проценти за користування ним у розмірі 0,01 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом протягом пільгового періоду та 5 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом протягом поточного періоду, а також в разі пролонгації строку кредитування: на 3 дні - комісію за обслуговування кредиту у розмірі 3 % від розміру поточного залишку кредиту; на 7 днів - у розмірі 5 % від розміру поточного залишку кредиту; на 15 днів - у розмірі 10 % від розміру поточного залишку кредиту. Наслідками порушення позичальником кредитних зобов`язань є його обов`язок за вимогою кредитодавця сплачувати неустойку за порушення умов кредитного договору та, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, проценти за період прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 5 % на день від суми простроченого зобов`язання. 29 грудня 2021 року ТОВ «Мілоан» уклало з ТОВ «Вердикт Капітал» Договір факторингу №29-12/2021-45, за яким первісний кредитор відступив ТОВ «Вердикт Капітал» за плату право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору № 102994139 від 22 вересня 2021року. 10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» уклало з ТОВ «Коллект Центр» Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило позивачу за плату право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №102994139 від 22 вересня 2021року. Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст.11 ЦК України, зокрема із договорів. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. При цьому, в ч.1 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до положень ч.ч.3,4,5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Згідно з ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «;Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1ст.1077ЦКУкраїни). Визначення факторингу міститься у ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Враховуючи наведені положення закону та зміст долучених позивачем договорів факторингу, витягів з реєстру боржників прав вимоги, суд зазначає, що позивач довів належними та допустимими доказами, що набув право вимоги до відповідача за кредитним договором Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Ухвалюючи рішення, суд має врахувати, що між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено кредитний договір в електронній формі із дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію». Зокрема, згідно зі статтею 11 цього Закону оферта та акцепт можуть бути оформлені через інформаційно-телекомунікаційну систему (вебсайт), а згідно зі статтею 12 електронний договір має бути підписаний сторонами одного з визначених способів: електронним цифровим підписом, електронним підписом одноразовим ідентифікатором, або аналогом власноручного підпису (за письмовою згодою сторін). З матеріалів справи встановлено, що позичальник ( [PERSON] ) вказав всі необхідні персональні дані (ідентифікаційний номер платника податків, паспорт, адресу, картку), подав заявку через особистий кабінет, отримав та ввів код підтвердження на номер телефону (одноразовий ідентифікатор), що відповідає критеріям статті 12 Закону «Про електронну комерцію». Також наявна «Довідка про ідентифікацію» від ТОВ «Мілоан», яка підтверджує факт використання такого ідентифікатора. Відповідно до сформованої практики Верховного Суду, рішення судів містять усталені висновки про те, що електронний договір, укладений та підписаний із використанням одноразового ідентифікатора, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Зокрема, рішення від 15.05.2024 по справі №?357/1425/24 підтверджують, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - допустимий спосіб підписання договору, і що договір не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму, якщо виконано встановлені законом умови. Отже, твердження Відповідача про те, що він «не підписував» кредитний договір, не має достатніх доказів і не відповідає матеріалам справи: відсутність окремих підписів чи ручних підписів не є підставою для визнання договору недійсним, коли застосовано законодавчо встановлений електронний спосіб підпису (одноразовий ідентифікатор), і якщо інші істотні умови договору (особисті дані, реквізити, сума, строки, тощо) узгоджені та зафіксовані. Якби Відповідач вважав, що такий договір не укладав або підписання відбулось без його волі чи зі зловживанням, він мав би подати відповідний позов чи заяву про визнання правочину недійсним за підставами, передбаченими Цивільним кодексом України -наприклад, за статтями про відсутність волевиявлення, обман, грубу помилку або недієздатність. Однак таких заперечень у матеріалах справи не наведено, відповідно суд може вважати, що договір укладено належним чином і є правочинним. Без здійснення вищезазначених дій із боку відповідача укладення кредитного договору було б неможливим, а тому відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» такий правочин вважається укладеним у письмовій формі та прирівнюється до звичайного письмового договору, що відповідає внутрішній волі сторін, зокрема позивача. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), а також від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21). Таким чином, [PERSON] набув статусу, прав та обов`язків позичальника у кредитних правовідносинах з ТОВ «Мілоан». Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) вона не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинена повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. Також, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 1077, ч. 1 ст. 1078, ч. 1 ст. 1082 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ст. 514, ч. 1 ст. 1084 ЦК України). За встановленого, права та обов`язки первісного кредитора за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору № 102994139 від 22 вересня 2021року, перейшли до ТОВ «Коллект Центр». Щодо клопотання про витребування доказів суд зазначає, що згідно ч. ч. 1, 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Проте у клопотанні не зазначено усіх необхідних реквізитів платіжної картки (зокрема, повного номера картки), що унеможливлює ідентифікацію інформації для належного запиту до банківської установи. У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання про витребування доказів як такого, що подане з порушенням вимог процесуального закону. Відповідно до копії довідки, наданої ТОВ «Фінансова компанія «Елайєнс» (а. с. 65 матеріалів справи), вбачається, що 22 вересня 2021 року ТОВ «Мілоан», на виконання умов кредитного договору №102994139, перерахувало на користь [PERSON] кредитні кошти в розмірі 3 000 грн. Факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема: ?заявкою, поданою відповідачем через особистий кабінет, ?кредитним договором, укладеним відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», ?довідкою про ідентифікацію, що містить технічні дані щодо проведення операції. Позивач зазначає, що наявність перерахування грошових коштів на зазначену відповідачем банківську картку не потребує додаткового доказування, оскільки це прямо випливає з умов електронного договору, з якими відповідач погодився шляхом вчинення активних дій (подання заявки, отримання одноразового пароля-підтвердження, заповнення форми тощо). Натомість відповідач, заперечуючи факт отримання коштів, не надав жодного документального підтвердження зворотного, зокрема - банківської виписки, яка могла б підтвердити або спростувати факт зарахування грошових коштів на відповідну картку. Відповідно, відповідач не скористався своїм процесуальним правом щодо подання доказів, передбаченим ч. 1 ст. 80 та ч. 1 ст. 83 ЦПК України. Крім того, позичальник (відповідач) не виконав свої зобов`язання перед жодним із кредиторів, у зв`язку з чим на момент звернення позивача до суду утворилась заборгованість за кредитним договором, яку останній просить стягнути у судовому порядку. Згідно розрахунків заборгованості за Договором позики №102994139 від 22 вересня 2021 року, відповідачу нараховано заборгованість у загальному розмірі 20 559 грн, у тому числі: -заборгованість за позикою - 3000 грн; -заборгованість за договірними процентами - 17 559 грн; Однак суд не в повній мірі погоджується з таким розрахунком, зокрема в частині нарахованих відсотків у зв`язку з наступним. Так, у вказаному договорі сторони правочину остаточно визначили строк користування позикою у 30 днів - з 22 вересня 2021 року до 22 жовтня 2021 року. У той же час, нарахування процентів кредитор здійснював як в межах встановленого строку користування позикою, так і поза межами такого строку (зокрема з 23 жовтня 2021 року до 23 лютого 2022 року). При цьому, договір не містить умов щодо пролонгації/автопролонгації строку користування позикою. Посилання у позові в цій частині на долучені до справи Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «Мілоан» (на умовах повернення позики в кінці строку позики), які містять умови щодо автоматичного продовження строку користування позикою, суд вважає безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів, що вказані Правила були доведені до відома позичальнику та підписані ним(особистим або електронним підписом), а тому, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 03 липня 2019 року у справі за № 342/180/17, їх не можна вважати частиною Договору позики №77584129 від 08 вересня 2021 року, а відповідні положення - приймати до уваги. Інших доказів узгодження сторонами договору позики вказаних умов матеріали справи не містять. Тобто, за період з 23 жовтня 2021 року до 23 лютого 2022 року проценти є такими, що фактично нараховані поза межами строку користування позикою. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у якій зазначила, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Водночас, у постанові від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що проценти за користування кредитом - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту, визначені у договорі. Такі проценти розуміються, як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України. В той же час, проценти за неправомірне користування чужими коштами - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вказане правило застосовується не тільки відносно кредитних договорів, а також до договорів позики. Водночас, позивач не заявляв окремих вимог про застосування за період з 23 жовтня 2021 року до 23 лютого 2022 року передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідків порушення позичальницею грошового зобов`язання, що підтверджується змістом позову та відповідними розрахунками. Тому, нараховані за період з 23 жовтня 2021 року до 23 лютого 2022 року проценти не підлягають стягненню. Суд погоджується з нарахованою заборгованістю за процентами 4 500 (150 грн (проценти нараховуються відповідно до стандартної ставки - 5% на день від суми залишку) х 30 днів) гривень відповідно до договору про споживчий кредит № 102994139 п. п. 1.5.2. проценти за користування кредитом: 9.00 грн., які нараховуються за ставкою 0.01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. 1.6. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Також з відповідача на користь позивача у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України (згідно розміру задоволених позовних вимог) слід стягнути 884 грн судового збору. Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000 грн, то в цій частині суд виходить з наступного. Дійсно, відповідно до вимог ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд в залежності від результату розгляду справи зобов`язаний розподілити між сторонами витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав суду копію договору від 01 липня 2024 року №01-07/2024, укладеного між ТОВ «Коллект Центр» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», про надання правової допомоги, з додатком у вигляді узгоджених тарифів за надані послуги, а також документи, що містять перелік, детальний опис та узгоджену сторонами вартість виконаних робіт, необхідних для надання правничої допомоги, зокрема: надання усної консультації з вивченням документів, вартість послуги - 4 000 грн (виходячи з потраченого часу у 2 год. та вартості послуги у 2 000 грн за 1 год. роботи); складання позовної заяви, вартість послуги - 9 000 грн (виходячи з потраченого часу у 3 год. та вартості послуги у 3 000 грн за 1 год роботи). Проте у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial