Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги з постачання гарячої води, витрати на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання будинку в сумі - 9264,87 грн., пеню в сумі - 280,17 грн., а також судового збору в розмірі 3028 грн. Позов мотивує тим, що згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації відповідач зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , та користується послугами з постачання гарячої води, в тому числі для забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, що надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго». З 1 липня 2014 року відповідачу для здійснення оплати за надані послуги був відкритий особовий рахунок № [NUMBER] , а також щомісячно надсилались повідомлення про нарахування вартості та кількості наданих послуг з метою їх оплати. З 1 грудня 2021 року з відповідачем є укладеним індивідуальний договір з постачання гарячої води, який за своєю правовою природою є публічним договором приєднання, типова форма якого затверджена постановою Кабінету Міністрів України №1023 від 8 вересня 2021 року. За умовами вказаного договору, ЛМКП «Львівтеплоенерго» зобов`язується надавати споживачу послуги відповідної якості, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надані послуги в строки і на умовах, що визначені цими договорами. Зазначений договір розміщений на офіційному веб-сайті ЛМКП «Львівтеплоенерго» за посиланням: https://lmkp.lte.lviv.ua. Фактом приєднання споживача до умов договору є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надану послугу, факт отримання послуги. Нарахування кількості та вартості послуги з постачання гарячої води за вказаною адресою проводилися згідно показів загальнобудинкового приладу обліку гарячої води згідно з Правилами надання послуги з постачання гарячої води, затвердженими постановою КМУ від 11 грудня 2019 року №1182, в редакції постанови КМУ від 8 вересня 2021 року №1023, та відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 року №315. Проте, всупереч п. 5 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та чинних договорів відповідачка не виконала свого зобов`язання щодо сплати за надані послуги з постачання з постачання гарячої води. Звертає увагу на те, що 29 грудня 2023 року постановою № 1405 «Про внесення змін до деяких постанов КМУ щодо оплати житлово - комунальних послуг» Кабінет Міністрів України скасував заборону на припинення надання житлово - комунальних послуг та нарахування штрафів та пені. Відтак вказує, що відповідач зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого розміру пені за спожиті послуги з постачання гарячої води за період з 1 грудня 2021 року по 31 травня 2025 року на загальну суму 9545,04 грн., з яких пеню в сумі 280,17 грн. за період з 1 квітня 2024 року по 31 травня 2025року, на підтвердження чого надано розрахунок. При цьому зазначає, що позовна заява подається на підставі ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2025 року у справі № 463/2533/25, якою скасовано судовий наказ №463/2533/24, виданий 10 квітня 2025 року Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з [PERSON] на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за постачання гарячої води. Враховуючи наведене позивач звертається до суду з даним позовом та просить позовні вимоги задовольнити. Матеріали даного позову були подані до Личаківського районного суду м. Львова 1 липня 2025 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 28 липня 2025 року дану справу прийнято до розгляду, відкрито у ній провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в ній матеріалами. При цьому даною ухвалою сторонам було встановлено строк для подання заяв по суті. Копію вказаної вище ухвали того ж дня - 28 липня 2025 року було скеровано сторонам для відома, доставлено позивачу в його електронний кабінет 28 липня 2025 року та згідно з рекомендованим повідомленням про вручення, що надійшло до суду 21 серпня 2025 року, поштове відправлення 19 серпня 2025 року було особисто вручено відповідачу [PERSON] . З врахуванням положень ч. 2 ст. 279 ЦПК України розгляд даної справи по суті розпочався 28 серпня 2025 року. 2 вересня 2025 року відповідач [PERSON] подала до суду клопотання, в якому посилалась на положення ч. 5 ст. 279 КПК України та просила повідомити її про час та місце розгляду справи. Окрім того 2 вересня 2025 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив, згідно з яким у задоволенні позовних вимог ЛМКП «Львівтеплоенерго» просить відмовити повністю. Вказує, що в шапці позовної заяви вказано інформацію про відповідача як « [PERSON] », у змісті позовних вимог на її думку помилково зазначено: «Стягнути з [PERSON] на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість…», у абзаці 18 графи «Докази, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування», зазначено: «… [PERSON] не виконала свого обов`язку щодо сплати наданих їй послуг, а тому зобов`язана сплатити суму боргу…», у другому пункті прохальної частини позовної заяви зазначено: «Стягнути з [PERSON] на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість…». Вважає, що позивач під час викладу обставин, якими обґрунтовує свої вимоги, з метою введення суду в оману використав інформацію про суму боргу, що виникла у громадянки [PERSON] , а в прохальній частині позову позивач сформулював вимоги до суду щодо стягнення заборгованості з громадянки [PERSON] на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго», а відтак помилково вказав її, [PERSON] , як відповідача у шапці позовної заяви, і як боржника у змісті позовних вимог. Вважає, що позовну заяву сформовано з грубим порушенням ст. 175 ЦПК України. Окрім того зазначає, що під час визначення величини заборгованості невідомої їй особи ( [PERSON] чи [PERSON] ) перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» позивач порушив ст. 257 і ст. 258 ЦК України, оскільки відповідно до ч. 1. ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно з п 1) ч. 2 ст. 258 ЦКУ позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), а позивач нарахував борг, пеню починаючи з 2014 року. Також вважає, що пеня, штрафи, нараховані під час воєнного стану, підлягають списанню, оскільки до 1 січня 2024 року в Україні діяв мораторій на нарахування штрафів та пені щодо оплати житлово-комунальних послуг. Крім того вказує, що зобов`язання неможливо було виконати вчасно через об`єктивні причини, пов`язані з воєнним станом. У зв`язку з перебуванням головуючого судді Стрепка Н.Л. у відпустці з 11 серпня 2025 року до 28 вересня 2025 року розгляд поданих у справі клопотань здійснювався судом наступного робочого дня після завершення такої. Ухвалою суду від 29 вересня 2025 року в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про здійснення\~розгляду справи\~у судовому\~засіданні з\~повідомленням сторінвідмовлено. 30 вересня 2025 року, до вирішення судом питання про залишення позову без руху та винесення відповідної ухвали, представник позивача ЛМКП «Львівтеплоенерго» Концур О.А., яка діє на підставі довіреності №30 від 5 червня 2025 року, подала до суду клопотання про усунення недоліків, в якому вказує, що позивач звертається з таким, оскільки при формуванні позовної заяви представником були допущені механічні помилки при написанні такої а саме: у прохальній частині замість «Стягнути з [PERSON] позивач вказав «Стягнути з [PERSON] » та у описовій замість « [PERSON] не виконала свого обов`язку» було вказано « [PERSON] не виконала свого обов`язку». Проте, як вбачається з матеріалів доданих до позову а саме: довідки з місця проживання та реєстрацію від 30 червня 2025 року, розрахунку проведених нарахувань та ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2025 року №463/2533/25 належним позивачем по справі є саме [PERSON] [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] , яка є власником даної квартири, що відповідає змісту позовних вимог позовної заяви ЛМКП «Львівтеплоенерго», а тому враховуючи наведене, а також те, що дані помилки було допущено з механічних причин, просить вважати, що позовна заява ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 30 червня 2025 року про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання гарячої води подано до [PERSON] 3 жовтня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] , який діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги №017/03.1/7773 від 26 серпня 2025 року, про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді. 7 жовтня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] . Ухвалою суду\~від 8\~жовтня 2025\~року відзив\~на позовну\~заяву представника\~відповідача[PERSON] залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку на подання такого. 15 жовтня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення представника відповідача [PERSON] , аналогічні поданому відзиву, в яких в задоволенні позову просить відмовити. Хоч нормами ЦПК України не передбачено можливості подання письмових пояснень та згідно з положеннями ч. 1 ст. 178 ЦПК України свої заперечення проти позову відповідач викладає у відзиві заперечення, водночас з метою справедливого та неупередженого розгляду справи при розгляді такої суд вважає за можливе врахувати зміст поданих письмових пояснень. Так в письмових поясненнях представник відповідача стверджує, що позивачем не укладався договір про надання послуг з постачання гарячої води, витрат на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання квартири [ADDRESS] . Про наявність будь-якого договору з постачання гарячої води відповідач не повідомлявся. Вважає, що позивачем не надано будь-яких доказів фактичного споживання відповідачем гарячої води, при тому, що у відповідача присутній лічильник гарячої води, який є повірений у встановленому діючим законодавством порядку і опломбований представниками позивача. Зазначає, що споживання гарячої води відповідачем здійснюється завдяки підігріву води бойлером, встановленим у квартирі, про що позивач неодноразово повідомлявся. Споживання гарячої води у позивача не є обов`язком відповідача. Вказує, що надавши суду до позовної заяви розрахунок, позивач не надав доказів в обґрунтування вихідних даних, які лягли в основу розрахунку. Для обліку споживання гарячої води в квартирі [ADDRESS] , власницею якої є [PERSON] , встановлено лічильник КВ-1,5 ДН15 заводський №059742, виробництва ВАТ «Електротермометрія», про що складено акт реєстрації лічильника №120195 від 1 березня 2011 року з показами лічильника 00038м3. Стверджує, що позивачу відомо про наявність приладу гарячої води, оскільки його номер зазначає у повідомленнях на оплату за гарячу воду, та актом перевірки лічильників №024832 від 14 грудня 2016 року працівником ЛМКП «Львівводоканал» зафіксовано фактичні показники вищезазначеного приладу обліку гарячої води в розмірі 00038 м3. Також згідно договору №18 від 3 жовтня 2024 року проведено повірку гарячої води з зазначенням у акті приймання-передачі наданих послуг номера лічильника і його показників. Про відповідність приладу вимогам границі допустимої відносної похибки відповідно п.5.1 ДСТУ 3580 в умовах експлуатації 3 жовтня 2028 року видано свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №0910191-031024-24. Позивачем систематично проводилася перевірка цілісності пломб, якими опломбовано пристрій обліку гарячої води, що підтверджується актами заміни пломб від 1 листопада 2024 року. Відповідачем систематично, щомісяця повідомлялися показники приладу обліку гарячої води. Відтак вважає, що відповідачу взагалі не надавалися послуги з постачання гарячої води у квартиру [ADDRESS] , що виключає з його боку наявність обов`язку боржника, а інші послуги, пов`язані з поставкою гарячої води відповідачу не надавались. Докази надання послуг, включаючи докази витрат, виконання робіт, підтвердження споживання гарячої води суду не надано. Судом не беруться до уваги долучені до письмових пояснень докази, оскільки ухвалою суду про відкриття провадження було визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання доказів, що підтверджують заперечення проти позову, відповідачем такий строк пропущено та клопотання про поновлення строку не заявлено, причин пропуску такого в поданих поясненнях не аргументовано, а згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відтак з наведеного вище вбачається, що учасники справи повідомлені про розгляд такої належним чином, відповідачем було реалізовано право на подання відзиву на позов, строк для подання позивачем відповіді на відзив сплив. З метою дотримання розумного строку розгляду справи суд, згідно з ч.ч. 1, 2, 5, 8 ст. 279 ЦПК України, вважає за можливе завершити розгляд справи та ухвалити рішення за наявними у такій матеріалами. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А згідно з ч.ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію № 1 від 30 червня 2025 року, а також отриманими судом відповіддю органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи. При цьому як вбачається з вказаної вище довідки, [PERSON] є власником зазначеної квартири, що відповідачем не заперечується. Позивач ЛМКП «Львівтеплоенерго» стверджує, що за адресою: [ADDRESS] , ним надаються відповідачу послуги з постачання гарячої води, в тому числі на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання будинку, у зв`язку з чим йому було відкрито особовий рахунок та щомісячно надсилались повідомлення про нарахування вартості та кількості наданих послуг з метою їх оплати. При цьому позивачем розміщено на своєму офіційному веб-сайті (https://lmkp.lte.lviv.ua) типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання гарячої води, форма якого затверджена постановою Кабінету Міністрів України №1023 від 8 вересня 2021 року, який є публічним договором приєднання, та відповідно до умов такого вступив в дію через 30 днів з моменту розміщення на офіційному сайті підприємства. За умовами вказаного договору ЛМКП «Львівтеплоеиерго» зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу та відшкодовувати витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) в строки і на умовах, що визначені цим договором. Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу гарячої води, спожитої у будинку, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Як встановлено\~судом,\~позивач просить\~стягнути з\~відповідача заборгованість,\~що виникла\~за період\~з 1\~грудня 2021\~року по\~31\~травня 2025\~року,\~відтакправовідносини, що виникли між сторонами справи, регулюються Житловим кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуги з постачання гарячої води, затвердженими постановою КМУ від 11 грудня 2019 року №1182 та Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 року №315. Так відповідно до визначень, викладених в пунктах 2 та 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 10 грудня 2018 року № 1755 «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню ЛЬВІВСЬКИМ МІСЬКИМ КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ЛЬВІВТЕПЛОЕНЕРГО», встановлено тарифи на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню позивачем. Положеннями статті 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Вказана норма кореспондує зі статтею 322 ЦК України, згідно з якою власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зокрема згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є зокрема договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 даної статті Кодексу). Також відповідно до ч. 3 такої цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву споживача прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 даної статті Закону обов`язок індивідуального споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. При цьому згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 9 Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Аналогічний обов`язок споживача закріплено в ст.ст. 68, 162 ЖК України, згідно з якими наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. При цьому згідно з ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України. Також відповідно до підпункту 1 пункту 43 Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №1182, споживач має право одержувати своєчасно та належної якості послугу згідно із законодавством та умовами договору. При цьому підпунктом 5 пункту 45 Правил визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, відшкодовувати витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), а також вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором. Згідно з пунктом 4 Правил послуга надається споживачу згідно з умовами типового договору про надання послуги, що укладається з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про житлово-комунальні послуги», та вимогами цих Правил. Відповідно до пунктів 32, 33, 36-38 Правил вартістю послуги з постачання гарячої води є встановлений відповідно до законодавства тариф. Плата за послугу розраховується виходячи з розміру затвердженого тарифу та обсягу спожитої послуги, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства. Рахунок на оплату спожитої послуги надається споживачу щомісяця на безоплатній основі відповідно до статті 8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги, обсягу теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуги може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів. Споживач здійснює оплату спожитої послуги щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Пунктом 34 Правил визначено, що плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуги з постачання гарячої води з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання послуги складається з: плати за послугу, визначеної відповідно до цих Правил та Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затвердженого уповноваженим органом тарифу та обсягу спожитої гарячої води або за нормами споживання, встановленими органом місцевого самоврядування, до встановлення вузла комерційного обліку; плати за витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), що розраховується виходячи з розміру затвердженого тарифу на послугу з постачання теплової енергії та визначеного обсягу відповідно до Методики розподілу; плати за абонентське обслуговування, визначеної виконавцем, розмір якої не може перевищувати граничного розміру, встановленого Кабінетом Міністрів України; плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної послуги, яка визначається окремим договором між виконавцем та співвласниками багатоквартирного будинку. При цьому згідно з п. 39 Правил споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Відповідно до позиції Верховного Суду України, яка висловлена під час розгляду справи № 6-59цс13 від 30 жовтня 2013 року, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 та підтверджено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, від 7 липня 2020 року у справі №712/8916/17, постановах Верховного суду від 15 березня 2018 року у справі №401/710/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі №369/3682/16-ц, від 7 лютого 2024 року у справі № 372/2236/21, від 20 листопада 2024 року у справі №463/6799/18. З врахуванням наведеного вище судом не беруться до уваги заперечення представника відповідача щодо відсутності укладеного договору між позивачем та відповідачем, оскільки індивідуальний договір, на який посилається позивача, є публічним договором приєднання, та навіть відсутність укладеного договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати, якщо такі послуги фактично надавались. Засади забезпечення комерційного, у тому числі розподільного, обліку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та забезпечення відповідною обліковою інформацією споживачів таких послуг визначаються Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Так згідно з ст. 1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» вузлом комерційного обліку визнається вузол обліку, що забезпечує загальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом. В свою чергу, розподільним обліком комунальних послуг (далі - розподільний облік) є визначення за допомогою вузла розподільного обліку (приладу - розподілювача теплової енергії) та/або за встановленими правилами (методиками) у передбачених цим Законом випадках кількісних показників отриманої споживачем комунальної послуги, на підставі яких здійснюється розподіл показань вузла комерційного обліку між споживачами в будівлях, де налічуються два та більше споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону рахунки на оплату наданої комунальної послуги формуються виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, на основі показань вузла комерційного обліку відповідної комунальної послуги згідно з вимогами статей 9-11цього Закону. Згідно ч. 1 ст. 9 Закону комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки. Порядок розподілу обсягу спожитої гарячої води визначається ст. 10 Закону, у відповідності до якої обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів - розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої - четвертої цієї статті. Якщо виникає різниця між показаннями вузла комерційного обліку та обсягом гарячої, питної води, визначеним як сума показань вузлів розподільного обліку, така різниця розподіляється відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №315 від 22 листопада 2018 року затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, якою встановлено порядок розподілу між споживачами спожитих у будівлі/будинку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, обсяг споживання яких визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати, та послуги з централізованого водовідведення, обсяг споживання якої визначається відповідно до обсягу споживання інших комунальних послуг. Відповідно до п. 3. розділу І методики розподіл між споживачами обсягу спожитих комунальних послуг здійснюється на підставі визначених на розрахункову дату споживання (фактичних, розрахункових або скоригованих (приведених)) обсягів комунальної послуги за відповідний розрахунковий період. Розрахунковою датою є останній день розрахункового періоду. Розподіл обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг здійснюється між споживачами для житлових та нежитлових приміщень (в тому числі приміщень з індивідуальним опаленням, вбудованих, вбудовано-прибудованих або прибудованих приміщень, а також приміщень, які обладнані окремим входом), які є самостійними об`єктами нерухомого майна, не є самостійними об`єктами нерухомого майна, але перебувають у користуванні різних споживачів відповідних комунальних послуг, та власниками майнових прав на об`єкти нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано. Розподіл між споживачами загального обсягу спожитої комунальної послуги у будівлі/будинку за відповідний розрахунковий період (далі - розподіл) здійснюється з урахуванням показань вузлів комерційного та розподільного обліку (теплолічильників, лічильників холодної води, лічильників гарячої води), установлених як у приміщеннях, так і за їх межами, або приладів-розподілювачів теплової енергії, установлених на опалювальних приладах опалюваних приміщень, а в окремих випадках - розрахунково. Згідно з п. 1 розділу ІІ методики загальний обсяг спожитої у будівлі/будинку гарячої води (Vгвпбуд) визначається за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку ГВП або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати. Відповідно до п. 3 розділу ІІ методики загальний обсяг спожитої гарячої води у будівлі/будинку складається з: сумарного обсягу спожитої гарячої води уj-их приміщеннях, визначений за показаннями вузлів розподільного обліку, м-3; сумарного обсягу спожитої гарячої води уi-их приміщеннях, які не оснащені вузлами розподільного обліку, м-3; обсягу гарячої води, витраченої на загальнобудинкові потреби, визначений за показаннями вузла розподільного обліку або на підставі договору з виконавцем комунальних послуг на ці цілі, м-3; обсяг витоку гарячої води із внутрішньобудинкових мереж ГВП, який стався з вини особи, яку встановлено, м-3. За відсутності витоків приймають Vгвпвит=0; обсягу небалансу споживання гарячої води, що є різниця між показаннями вузла комерційного обліку та обсягом гарячої води, визначеним як сума показань вузлів розподільного обліку у будівлі/будинку, усі приміщення якої оснащені вузлами розподільного обліку, м-3. Розподіл між споживачами витрат на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання здійснюється відповідно до розділу V Методики «Визначення та розподіл обсягу теплової енергії, витраченої на приготування гарячої води у будівлі/будинку, на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи ГВП». При цьому згідно з п. 8 вказаного розділу обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи ГВП (Qгвпф.с), розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень у будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) незалежно від обсягу спожитої гарячої води у кожному розрахунковому періоді в опалювальний та міжопалювальний період пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень. А розподіл між споживачами загального обсягу спожитої у будівлі/будинку гарячої води здійснюється відповідно до розділу IX цієї Методики. Згідно пункту 2 розділу IX цієї Методики, обсяги небалансу гарячої води та обсяги спожитої гарячої води, визначені як сума показань вузлів розподільного обліку у будівлі/будинку, де усі приміщення споживачів, до яких постачається гаряча вода, оснащені вузлами розподільного обліку, розподіляються пропорційно до обсягу споживання. При цьому пунктами 1-3 розділу ХІІ Методики визначено, що проведення перерозподілу обсягів наданих комунальних послуг здійснюється: при уточненні показань вузлів комерційного обліку спожитої у будівлі/будинку комунальної послуги; при уточненні показань вузлів розподільного обліку / приладів-розподілювачів теплової енергії на підставі контрольного зняття їх показань або подання споживачем уточненої інформації. Обсяг перерозподілу може мати як додатне, так і від`ємне значення, що призводить як до збільшення, так і до зменшення розподілених між окремими споживачами обсягів спожитої комунальної послуги у попередні розрахункові періоди. Перерозподіл обсягу спожитої у будівлі/будинку комунальної послуги проводиться у тому розрахунковому періоді, у якому отримано у встановленому порядку інформацію про невідповідність обсягів розподіленої комунальної послуги окремим споживачам обсягу, необхідному для розподілу, але не більше ніж за 12 розрахункових періодів. У разі виявлення різниці в результаті уточнення показань вузла (вузлів) комерційного обліку, що визначає/визначають загальний обсяг спожитої відповідної комунальної послуги у будівлі/будинку, перерозподіл проводиться пропорційно до обсягів спожитої відповідної комунальної послуги споживачами, розподілених у розрахунковому періоді, за який здійснюється перерозподіл. В результаті уточнення показань вузлів розподільного обліку / приладів-розподілювачів теплової енергії (на підставі звіряння їх показань, подання споживачем уточненої інформації, відновлення надання показань споживачами) визначається обсяг перерозподілу спожитої комунальної послуги між споживачами у будівлі/будинку, як різниця між сумою показань вузлів розподільного обліку / приладів-розподілювачів теплової енергії до коригування та сумою показань таких засобів після коригування. Вирахуваний таким чином обсяг коригування розподіляється між споживачами за принципом, що наведений у пункті 2 цього розділу. Після здійснення перерозподілу розподіленого обсягу спожитої комунальної послуги виконавцем розподілу комунальної послуги проводиться перерахунок із окремим споживачем та з усіма споживачами будівлі/будинку. Результати перерозподілу та перерахунку відображаються у рахунках споживачів у розрахунковому періоді, у якому здійснено перерозподіл. Так позивач вказує, що нарахування кількості та вартості послуги з постачання гарячої води здійснювалося згідно з показами загальнобудинкового приладу обліку гарячої води, водночас відповідач стверджує, що в її квартирі встановлено окремий прилад обліку. Суд звертає увагу на те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості не лише за надані послуги з постачання гарячої води, а й за витрати на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання будинку (теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової систем). При цьому з положень Методики вбачається, що розмір таких визначається з врахуванням саме показів загальнобудинкового приладу обліку та такий обсяг розподіляється на всіх власників приміщень в будинку, в тому числі навіть тих, що не споживають гарячу воду, окрім того методика передбачає розподіл небалансу гарячої води. Сторона відповідача не заперечує того факту, що в будинку позивачем надаються послуги з постачання гарячої води, та що зокрема квартири відповідача також включена до мережі централізованого гарячого водопостачання, заперечує лише споживання відповідачем такої гарячої води. Так з наданого позивачем розрахунку відомості про нарахування та оплату послуги постачання гарячої води щодо споживача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що за період з грудня 2021 року до травня 2025 року відповідачу нараховувались: вартість спожитої гарячої води, вартість витрат теплоенергії на функціонування системи гарячої води та плата за абонентське обслуговування послуги з постачання гарячої води. При цьому безпосередньо вартість спожитої гарячої води було нараховано лише в вересні 2024 року у розмірі 480,11 грн. та у жовтні 2024 року у розмірі 34,29 грн., однак при цьому за жовтень було зроблено корекцію та відмінусовано від загальної суми заборгованості 979,10 грн., що перевищує вказану суму, з чого вбачається, що фактично нарахована відповідачу заборгованість складається з заборгованості з витрат теплоенергії на функціонування системи гарячої води та з плати за абонентське обслуговування послуги з постачання гарячої води, та така не включає вартість послуг безпосередньо за споживання гарячої води. Окрім того з квітня 2024 року відповідачу нараховується пеня. Станом на кінець травня загальний розмір заборгованості відповідача складає 9545,04 грн., з яких 280,17 грн. - пеня, решта 9264,87 грн. заборгованість за наданими послугами. Сторона відповідача не заперечує, що нею отримувались повідомлення щодо оплати послуг. Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» зверталось до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги, однак ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2025 року (справа №463/2533/25, провадження №2-с/463/67/25) скасовано судовий наказ, виданий Личаківським районним судом м. Львова 10 квітня 2025 року у справі №463/2533/25 (провадження №2-н/463/807/23) за заявою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», яким було стягнуто з [PERSON] на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованості в розмірі 9125,58 грн. 1 липня 2025 року позивач звернувся до суду з даним позовом, з якого вбачається що існуюча заборгованість не була сплачена відповідачем. При цьому судом не може братись до уваги посилання сторони відповідача на те, що позивачу не надавались послуги пов`язані з поставкою гарячої води, оскільки пунктами 54-55 Правил надання послуги з постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1182 визначено, що у разі ненадання послуги, надання її не в повному обсязі або надання послуги неналежної якості споживач має право викликати виконавця або його представника для проведення перевірки кількості та/або якості наданої послуги. Оформлення претензій споживачів здійснюється в порядку, передбаченому статтею 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». За результатами перевірки якості надання послуги складається акт-претензія відповідно до Порядку проведення перевірки відповідності якості надання деяких комунальних послуг та послуг з управління багатоквартирним будинком параметрам, передбаченим договором про надання відповідних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2018 р. № 1145. При цьому відповідно до ч. 1 та 4 ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг. За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком). Таких актів-претензій відповідачем суду не надано та про існування таких не повідомлено, заперечення відповідача за своїм змістом зводяться лише до того, що нею не споживається гаряча вода, що постачається позивачем, однак це не звільняє її від обов`язку оплати витрат теплоенергії на функціонування системи гарячої води та плати за абонентське обслуговування. Відтак, оскільки у справі яка розглядається ніщо не свідчить про те, що проведені позивачем розрахунки заборгованості є невірними, а також ніщо не свідчить про ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг, оскільки доказів протилежного відповідачем не представлено, суд приймає вказаний вище розрахунок заборгованості відповідача як належний та допустимий доказ позовної вимоги. Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем трьохрічного строку позовної давності суд звертає увагу на наступне. Так відповідно до положень ст. 256 ЦК України право особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу може бути реалізоване протягом визначеного законом строку (в межах позовної давності). Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Поданий відповідачем відзив не містить заяви про застосування строку давності, а також такої заяви не подано разом з письмовими поясненнями представником відповідача. При цьому з встановлених судом обставин вбачається, що право вимоги позивача до відповідача щодо заборгованості, яка виникла за період з 1 грудня 2021 року виникло з 1 лютого 2022 року, оскільки згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, а відповідно до п. 37 Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №1182, оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), якщо інший порядок та строки не визначені договором. З даним позовом позивач звернувся до суду 1 липня 2025 року, тобто через три роки та п`ять місяців від початку перебігу строку, у разі підрахунку такого за загальними правилами. Водночас, пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені в тому числі статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Так постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Окрім того пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції, що була чинною станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом, було визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Так Указом Президента України №64/20211 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Верховна Рада України вказаний вище указ було затверджено. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, зокрема востаннє Указом Президента України від 14 липня 2025 року №478/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №4524-IX від 15 липня 2025 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 5 години 30 хвилин 7 серпня 2025 року строком на 90 діб і такий продовжує діяти на даний час. Законом України від 14 травня 2025 року №4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено, однак встановлено, що цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування. Відтак вказаний Закон не має зворотної сили та до правовідносин у даній справі застосовуються вказані вище положення щодо зупинення перебігу позовної давності у період дії воєнного стану до набрання законної сили зазначеним Законом. Станом на час початку перебігу позовної давності для стягнення заборгованості 1 лютого 2022 року діяв карантин, а тому строк позовної давності був продовжений на строк такого, а у зв`язку з введенням воєнного стану 24 лютого 2025 року зупинений, відтак строк позовної давності не сплив та позовну заяву подано в межах строку позовної давності. Окрім того, пунктом 40 Правил визначено, що у разі ненадання послуги, надання її не в повному обсязі або надання послуги неналежної якості виконавець проводить перерахунок вартості послуги в установленому законодавством порядку та сплачує споживачу неустойку (штраф, пеню) у порядку та розмірі, визначених законом або договором. Крім того, як висловився Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи №6-931цс15 в своїй постанові від 13 січня 2016 року, на вказані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно цієї норми, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналогічні висновки щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за відсутності між сторонами договірних відносин а також щодо стягнення з споживача трьох відсотків річних та інфляційних втрат також висловлені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 639/10591/14-ц (постанова від 14 лютого 2018 року), які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд зобов`язаний враховувати. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України«Про житлово - комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги. Аналогічні положення містяться в пункті 41 Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою КМУ №1182 від 11 грудня 2019 року, та пункті 45 індивідуального договору про надання послуги з постачання гарячої води від 1 грудня 2021 року (типового договору затвердженого даною Постановою). Так, з наведеного вище вбачається, що позивачем було нараховано відповідачу 280,17\~грн.\~пені за\~період з квітня 2024 року до травня 2025 року. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки, в тому числі пені, застосовується позовна давність в один рік, водночас, як встановлено судом, у зв`язку з дією воєнного стану в Україні перебіг позовної давності зупинився, та до вимог за даним позовом не застосовується. При цьому судом не береться до уваги посилання відповідача на те, що до 1 січня 2024 року в Україні діяв мораторій на нарахування штрафів та пені щодо оплати житлово-комунальних послуг, оскільки пеню нараховано лише з квітня 2024 року. Так пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» було установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється зокрема нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Водночас, в подальшому до даної постанови неодноразово вносились зміни, та пунктом 1 постанови із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України №390 від 21 квітня 2023 року та №1405 від 29 грудня 2023 року, було визначено, що така заборона нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги стосується лише територіальних громад, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги. Тобто дана заборона на території м. Львова дійсно діяла лише до січня 2024 року та нарахування позивачем пені з квітня 2024 року здійснено відповідно до норм чинного законодавства. Відтак, оскільки у справі яка розглядається ніщо не свідчить про те, що проведені позивачем розрахунки є невірними, а також ніщо не свідчить про ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг, оскільки доказів протилежного відповідачем не представлено, суд приймає вказані розрахунки як належні та допустимі докази позовних вимог. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення в повному обсязі. При цьому у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати, а саме на оплату судового збору, сплаченого позивачем з врахуванням положень ч. 2 ст. 164 ЦПК України, в загальному розмірі 3028 грн., оплата якого підтверджується наданою позивачем квитанцією. На підставі наведеного та

Outcome: approved