Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~Виклад позиції позивача. [PERSON] звернувся до суду з заявою в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, що він самостійно виховує та утримує дочку [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування\~заяви [PERSON] \~зазначив,\~що він\~проживав однією\~сім`єю,\~як чоловік\~і жінка\~без реєстрації\~шлюбу з\~ [PERSON] ,\~від спільного\~проживання в\~них народилась\~дочка [PERSON] ,\~ [INFO] .\~Так як\~в них\~з відповідачем\~по справі\~були різні\~погляди на\~сімейне життя,\~вони перестали\~проживати з\~ [PERSON] однією\~сім`єю та\~вести спільне\~господарство,\~при цьому\~дочка [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~залишилась проживати\~з ним.\~Дочку він\~самостійно виховує\~та утримує,\~оскільки колишня\~співмешканка не\~може виховувати\~та утримувати\~дочку саме\~за станом\~здоров`я,\~так як\~має групу\~інвалідності та\~сама потребує\~стороннього догляду,\~який їй\~надає один\~із синів,\~у зв`язку\~із чим\~він має\~відстрочку від\~мобілізації.\~Дохід [PERSON] \~складається із\~коштів,\~які вона\~отримує як\~допомогу особі\~з інвалідністю,\~інших доходів\~вона не\~має,\~так як\~не працює\~за станом\~здоров`я.\~Спору про\~визначення місця\~проживання дочки\~ [PERSON] \~в них\~з [PERSON] \~не має,\~факт самостійного\~виховання та\~утримання дочки\~підтверджується доказами\~доданими до\~позовної заяви,\~зокрема довідкою\~виконавчого комітету,\~Актами обстеження\~умов проживання\~та висновком\~органу опіки\~і піклування.\~Відповідно до\~довідки про\~доходи він\~працює та\~має стабільний\~заробіток,\~який перевищує\~доходи отримані\~матір`ю дитини\~по групі\~інвалідності.\~Заяву про\~стягнення аліментів\~на утримання\~дочки з\~матері він\~не подавав,\~оскільки вона\~на даний\~час перебуває\~у скрутному\~матеріальному становищі\~у зв`язку\~із станом\~здоров`я,\~а тому\~всі витрати\~на утримання\~дочки він\~ взяв\~на себе,\~оскільки працює\~та має\~стабільний заробіток.\~Вище вказаними\~доказами підтверджується,\~що він\~самостійно виховує\~та утримує\~дочку [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~оскільки її\~мати [PERSON] \~за станом\~здоров`я не\~може утримувати\~та виховувати\~дитину,\~так як\~сама потребує\~догляду. Факт просить встановити з метою оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Рух справи в суді. Ухвалою судді Красноградського районного суду Харківської області від 24.09.2025 року відкрито провадження у справі та призначено заяву до судового розгляду. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Від [PERSON] 17.10.2025 року до суду надійшла заява в якій просить справу розглянути за його відсутності, заяву підтримує на її задоволенні наполягає. Від заінтересованої особи [PERSON] 17.10.2025 року до суду надійшла заява в якій просить справу розглядати за її відсутності, проти задоволення заяви не заперечу, а також надала суду копії витребуваних від неї судом документів. Орган опіки та піклування Наталинської сільської військової адміністрації Берестинського району Харківської області 18.09.2025 року подав до суду заяву про розгляд справи без їх присутності. Від заінтересованої особи [INFO] 05.09.2025 року до суду надійшла заява в якій просять розгляд справи проводити без участі їх представника та прийняти рішення по справі на розсуд суду. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Позиція суду. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] , проживав однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з [PERSON] , від спільного проживання в них народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] . Так як у [PERSON] з [PERSON] були різні погляди на сімейне життя, вони перестали проживати з [PERSON] однією сім`єю та вести спільне господарство, при цьому дочка [PERSON] , [INFO] , залишилась проживати з [PERSON] . [PERSON] 24.04.2025 року зареєструвала шлюб та змінила прізвище на [PERSON] . Встановлення факту\~самостійного виховання\~та утримання\~дитини,\~необхідно заявнику\~з метою оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дітей в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. У відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини - батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. ( ст. 55 Конституції України). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Подаючи дану заяву, заявник [PERSON] просить встановити факт самостійного виховання дитини, саме з метою отримання відстрочки від мобілізації. За ч.1 ст.151 СК батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ч.2 ст. 155 СК батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ч.ч.2,3 ст.157 СК той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. На підставі ст.141 СК України встановлюється рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За загальним правилом розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.180, ч.1 ст.181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. При цьому визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини відповідно до ч.8 ст.7 СК України та ст.11 Закону України «Про охорону дитинства». Зокрема факт самостійного виховання [PERSON] малолітньої доньки підтверджується письмовими доказами, які додаються до заяви. Відповідно до довідки виконавчого комітету Наталинської сільської ради Берестинського району Харківської області від 11.08.2025 року №227, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] та має на утриманні малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Акту обстеження умов Наталинської служби у справах дітей від 14.08.2025 року на підставі заяви [PERSON] від 14.08.2025 року про встановлення факту проживання дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] донька проживає з батьком з 2021 року до теперішнього часу. Батько приділяє належну увагу дочці, піклується про її фізичний та розумовий стан. [PERSON] спілкується з матір`ю, інколи приїздить до неї в гості. Відповідно до Акта обстеження виконавчого комітету Наталинської сільської ради від 15.08.2025 року №20/02, який виданий [PERSON] внаслідок обстеження встановлено: [PERSON] самостійно виховує доньку [PERSON] , мати [PERSON] фактично проживає в с. Петрівка. Зі слів [PERSON] , спілкування з матір`ю останнім часом проходить в телефонному режимі. Інколи мати запрошує доньку в гості, але дитина спілкується з матір`ю та проживати з нею відмовляється. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Наталинської сільської військової адміністрації Берестинського району Харківської області, наданого органом опіки і піклування у справі 626/1126/25, про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] від 20.05.2025 року №3275 орган опіки та піклування Наталинської сільської ради вважає не доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до дочки [PERSON] , [INFO] . Вказаним висновком також встановлено, що дитина знаходиться на утриманні [PERSON] та на даний час проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про доходи Виконавчого комітету Наталинської сільської ради Берестинського району Харківської області від 18.08.2025 року №02-23/2687, [PERSON] працює в Наталинській сільській раді, зо основним місцем роботи сторожем, та отримує стабільну заробітну плату. Відповідно до Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 23.04.2025 року [PERSON] має третю групу інвалідності. [PERSON] має сина [PERSON] , який зайнятий здійсненням постійного догляду за своєю хворою матір`ю, що підтверджується довідкою [INFO] від 24.06.2025 року №413 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 9 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Відповідно до довідки про доходи №8794 1277 4471 2717 від 16.10.2025 року [PERSON] перебуває на обліку в Красноградському об`єднаному управлінні ПФУ в Харківській області і отримує пенсію по інвалідності. Отже, відповідно до довідки про доходи [PERSON] працює та має стабільний заробіток, який перевищує доходи отримані матір`ю дитини по групі інвалідності. Вище вказаними доказами підтверджується, що [PERSON] самостійно виховую та утримую дочку [PERSON] , [INFO] , оскільки її мати [PERSON] за станом здоров`я не може утримувати та виховувати дитину, так як сама потребує догляду. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. Такі висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 11 вересня 2024 року в справі №335/4669/23 (провадження №61-8050св24), від 17 червня 2024 року в справі №753/21178/21 (провадження №61-15630св23) та інших. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) виснувала, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам виснує, що в цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Такими ж критеріями керувалася Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18 (провадження №14- 567цс18), від 18 січня 2024 року в справі №560/17953/21 (провадження № 11- 150апп23). 12 лютого 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду своєю ухвалою передала на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу №127/3622/24 для уточнення висновку, який викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), за яким факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) взагалі не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим такі заяви слід залишати без розгляду. 19 березня 2025 року Велика Палата Верховного Суду своєю ухвалою (провадження №14-25цс25) повернула справу № 127/3622/24 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду. Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що Висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі №201/5972/22 (провадження №14-132цс23) ґрунтувались на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту на час виникнення спірних правовідносин (звернення до суду із заявою у серпні 2022 року та її вирішення судом 09 грудня 2022 року), на які не поширювались положення Закону №3633-ІХ, який набрав чинності 18 травня 2024 року та яким статтю 26 Закону №2232-ХІІ викладено в новій редакції. Велика Палата Верховного Суду вказала, що наведений нею у постанові підхід щодо встановлення факту самостійного виховання дитини як юридичного факту був обґрунтований з урахуванням мети, для якої заявник просив установити цей факт у сукупності з установленими в справі обставинами, за якими між батьками дитини був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, яким вони узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина, а також іншими обставинами, які свідчили про неможливість встановлення такого факту в порядку окремого провадження. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин і оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (подібний висновок міститься в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 726/2166/19 та від 13 липня 2023 року в справі № 922/5158/21). За висновками Великої Палати Верховного Суду, обґрунтування колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду необхідності уточнення висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), не знайшло свого підтвердження, оскільки висновки, від яких пропонується відступити шляхом їх уточнення, Велика Палата Верховного Суду сформулювала у справі за інших правовідносин, які виникли і були вирішені судом по суті до набрання чинності Законом № 3633-ІХ, а отже, правовідносини в справі № 201/5972/22 не є подібними до правовідносин у цій справі. Отже, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки (військовослужбовці), які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право звільнення з військової служби за наведених підстав. Диспозиція частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2025 року по справі №127/3622/24 виклав наступний правовий висновок: Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, і законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом. Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. Судом встановлено,\~що в\~даному випадку\~відсутній спір\~про право\~між учасниками\~цивільного процесу,\~зокрема відсутній спір між батьками дитини щодо її виховання та утримання. Беззаперечно встановлено, що заявник самостійно виховує та утримує дочку, а тому заявлені вимоги є підставними в повній мірі та такі, що підтверджуються належними доказами. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (в редакції Закону України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX) жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду, така особа має право на відстрочку від мобілізації. Додатком 5 "Перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560, для оформлення відстрочки за п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" передбачено надання ТЦК рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Отже при вирішення даної справи, суд враховує висновки викладені в Постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду №127/3622/24 від 02.04.2025 року, що встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини з метою відстрочки під час мобілізації на підставі абзацу п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (в редакції Закону України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX) за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання, законодавець чітко визначив порядок встановлення вказаного факту виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади та вказана категорія справ повинна розглядатися в окремому провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. ( ст. 55 Конституції України). У відповідності до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. \~ \~ \~ \~У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. \~ \~ \~ \~У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. ( ч. 2 ст. 315 ЦПК України). У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі №363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку не є вичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що встановлення факту самостійного виховання [PERSON] дочки [PERSON] , [INFO] , буде відповідати її як найкращим інтересам, яка може залишитися без батьківського піклування. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки за результатами розгляду справи. Враховуючи те, що встановлення факту породить для заявника юридичні наслідки, іншого шляху для підтвердження даного факту не існує, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , самостійно виховує та утримує дочку [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved