Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері. І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що є матір`ю відповідача, має інвалідність 2 групи та отримує пенсію у розмірі 3323,00 грн. Зазначила, що не має можливості самостійно себе забезпечити у повному обсязі необхідними речами, харчуванням, медичними препаратами. Вказала, що у неї діагностовано низку серйозних захворювань, які потребують додаткових витрат. Зазначила перелік захворювань. Вказала, що через захворювання витрачає на лікування третину пенсії. Також їй необхідно замінювати колінні суглоби, на що необхідно великі кошти. Уточнила, що частина пенсії - в середньому 1500,00грн., витрачається на оплату комунальних послуг, її дохід складає лише пенсія, яка не дозволяє забезпечити належне лікування, оздоровлення, харчування, проживання. Відповідач є її сином, працює неофіційно, але може надавати матері допомогу. Тому позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня звернення до суду. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою суду від 28.07.2025 провадження по справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не надав, із заявою із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не звертався. Ухвалою суду від 21.08.2025 до участі у справі залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] та встановлено строк для надання третьою особою пояснень або відзиву. Від третьої особи [PERSON] відзиву або пояснень по справі не надходило. ІІІ. Позиції сторін. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала. Пояснила, що є особою з інвалідністю 2 групи, має невисоку пенсію, потребує ліків та лікується 1 раз на рік, потребує заміни суглоба. З 2016 року має діабет. На даний час перебуває на стаціонарному лікуванні, має потребу у ліках, харчуванні, тому виникла потреба у допомозі відповідача. Вказала, що раніше отримувала субсидію, на даний час, оскільки [PERSON] є учасником бойових дій та проживає разом з ними, - до них буде застосовано пільгу по сплаті комунальних послуг. Зазначила, що з чоловіком утримує автомобіль і потрібно придбати акумулятор, бензин. У цьому місяці було придбано насос. Вказала, що відповідач має непостійну роботу і не завжди приносить кошти у сім`ю. Позивач має хронічні хвороби, для лікування яких придбавала ліки, які їй нещодавно було надано по безкоштовному рецепту. Стверджувала, що щомісяця витрачає 1000,00 грн. на ліки. Вказала, що витрати на комунальні послуги становлять 1500,00 грн., але у зв`язку з статусом УБД [PERSON] вони мають пільгу 75%. Сукупний дохід сім`ї складають 2 пенсії, також здають в оренду 4 паї та отримують по 15000,00 грн. орендної плати за кожен. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав. Вказав, що готовий платити аліменти після влаштування на роботу. На даний час офіційно не працює, має підробіток, за який отримує 700 грн./день, працює з понеділка по п`ятницю, хоча останній тиждень через дощ не працював. Зароблені кошти витрачає на цигарки та сплату боргів. Зазначив, що на утриманні має дружину та дитину. Вказав, що батькам дає гроші, купує продукти, харчується разом з батьками. На ліки матері дає, коли та просить і він має гроші. У судовому засіданні третя особа [PERSON] пояснив, що є особою з інвалідністю. Вказав що разом з позивачем та відповідачем доглядають один за одним. Зазначив, що його доходи ідуть у сім`ю, але коштів не вистачає. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що без дослідження доказів суд не в змозі встановити чи буде визнання позову відповідачем порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за необхідне відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжує розгляд справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити рішення. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Згідно копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 04.07.1987 Михайлівською сільською радою народних депутатів Драбівського району, [PERSON] народився [INFO] та його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії пенсійного посвідчення серія [NUMBER] , виданого 23.11.2022 Пенсійним фондом України, [PERSON] має пенсію по інвалідності, 2гр., загальне захворювання. Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, м. Черкаси, обласна МСЕК №1, серія 12ААВ № 641430, [PERSON] має 2 групу інвалідності, встановлену безтерміново, висновок про умови і характер праці: працепристосування, рекомендовані заходи для відновлення працездатності: нагляд та лікування в ортопеда, сім. лікаря. Згідно довідки про доходи № 6448 0345 3119 4426 [PERSON] перебуває на обліку в ГУПФУ в Черкаській області, отримує пенсію по інвалідності та її розмір за січень - червень 2025 року склав 19252,00грн. Згідно виписки № 660 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КНП «Драбівська багатопрофільна лікарня» Драбівської селищної ради, [PERSON] перебувала у стаціонарі у період з 26.02.2024 по 05.03.2024, їй проводились обстеження, встановлювались діагнози та надавалось лікування. Згідно Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 103 від 29.07.2025 виконавчого комітету Драбівської селищної ради до складу сім`ї/зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , входять 3 особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Таким чином матеріалами справи достовірно підтверджено, що відповідач [PERSON] є повнолітнім сином позивача [PERSON] , яка має встановлену інвалідність другої групи. Крім цього, достовірно підтверджено отримання позивачем доходів у виді пенсії по інвалідності. V.Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними. Таким чином, необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. У відповідності до ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК). Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Такі висновки викладено у Постанові Верховного Суду від 05.09.2019 р. у справі №212/1055/18-ц). Згідно з ч. 2 ст. 205 СК при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків. Таким чином, право на утримання від дочки, сина - мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказала що є непрацездатною особою, велику частину пенсії витрачає на оплату комунальних послуг та не в змозі забезпечити у повному обсязі необхідними речами, харчуванням, медичними препаратами і у зв`язку з захворюванням потребує додаткових витрат, єдиним видом доходу вказала пенсію. При цьому позивач не надала жодних доказів на підтвердження своїх витрат, зокрема, на лікування. Суд зазначає, що твердження про єдиний дохід позивача у виді пенсії спростовано як самим позивачем у судовому засіданні, так і третьою особою. Так, позивач ствердила, що дохід сім`ї складає 2 пенсії (її та чоловіка) та кошти від здачі в оренду 4 земельних паїв і підтвердила надання відповідачем фінансової допомоги, хоча і нерегулярної. Також, як вказала позивач, у минулому (2024 році) вона мала субсидію для сплати комунальних послуг, а у цьому році буде користуватись пільгою у розмірі 75% відповідних платежів у зв`язку з спільним проживанням з відповідачем - учасником бойових дій. Також позивачем не доведено твердження про потребу у витратах на ліки та/або лікування. У матеріалах справи наявні відомості про проходження нею лікування у 2024 році, проте, джерело фінансування даного лікування та його вартість не вказано, як і не підтверджено зазначений у судовому засіданні аргумент про щомісячні витрати на лікування у розмірі 1000,00 грн. Також суд звертає увагу, що відповідачем не заперечено свого обов`язку фінансової допомоги матері, яку за його словами, він надає за вимогою. Також у судовому засіданні не доведено твердження позивача про її одноособові значні витрати на сплату комунальних послуг. Як сам позивач, так і присутня третя особа вказали, що всі витрати покриваються зі спільного бюджету сім`ї, до якого належать у тому числі доходи відповідача. Наявними доказами та у судовому засіданні сторонами підтверджено, що відповідач проживає разом з позивачем та приймає участь у витратах позивача, купує продукти харчування та інші товари, за потреби, має спільний з позивачем бюджет, не відмовляється від обов`язку допомагати позивачу та утримувати його. Суд вважає, що позивач [PERSON] не довела належними та допустимими доказами факт потреби у матеріальній допомозі, що виключає можливість застосування частини першої статті 202 СК України та обов?язок відповідача утримувати свою непрацездатну матір. З матеріалів справи взагалі не вбачається наявності спору між сторонами з приводу виконанням відповідачем своїх обов`язків відносно позивача. Окрім того, суд звертає увагу, що рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 24.07.2025, справа № 692/787/25, на відповідача покладено обов`язок сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та її матері [PERSON] , у розмірі 1/4 та 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача [PERSON] відповідно. До постановлення вказаного рішення у позивача [PERSON] питання про стягнення з відповідача аліментів не виникало, що в сукупності з установленими у судовому засіданні обставинами свідчить про штучність даного позову та його спрямування на створення підстав для зменшення розміру аліментів на утримання дитини та дружини у майбутньому. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач не довела належними та допустимим доказами наявність підстав, на які вона посилалась, звертаючись до суду з позовними вимогами, а тому її позов до задоволення не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed