Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та просить: 1) визнати недостовірною інформацію, що була поширена [PERSON] [INFO] у соціальній мережі «Фейсбук» у профілі « [PERSON] », а саме: 1. «… Міський голова [PERSON] має інший план на приміщення Стрийського Будинку вчителя. Він хоче його ліквідувати і продати. Це почалося ще з 24 грудня 2021 року. На сторінці у фейсбук « [PERSON] » все докладно описано»; 2. «…Натомість мер міста О.Канівець організував систематичні утиски проти пана [PERSON] , включно з кампанією з дискредитації та погрозами звільнення з роботи працівниками управління освіти…»; 3. «…В автомобілі [PERSON] було виявлено небезпечне пошкодження ослаблення кріплення на колесах, що могло призвести до трагічних наслідків. Це сталося 20 березня 2025 року, якраз напередодні візиту пана Канівця до школи, в якій працює [PERSON] »; 2) зобов`язати відповідача [PERSON] спростувати недостовірну вищевказану інформацію у той же спосіб, у який вона була поширена, а саме: у соціальній мережі «Фейсбук» у профілі « [PERSON] », протягом 10 днів після набрання рішенням суду законної сили; 3) стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 20000 грн, поклавши судові витрати на відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що в соціальній мережі «Фейсбук», а саме: у профілі « [PERSON] » відповідач 26.03.2025 поширив неправдивий допис до мешканців міста Стрия. У даному «ЗВЕРНЕННІ ДО ГРОМАДСЬКОСТІ ТА ОРГАНІВ ВЛАДИ» від 26.03.2025 [PERSON] поширив щодо нього [PERSON] недостовірну інформацію шляхом оприлюднення допису в соціальній мережі «Фейсбук», тим самим принизив честь і гідність, завдав шкоди його діловій репутації. Відповідач [PERSON] розповсюдив відносно нього наступну недостовірну інформацію: відповідач [PERSON] стверджує, що «...Міський голова [PERSON] має інший план на приміщення Стрийського Будинку вчителя. Він хоче його ліквідувати і продати. Це почалося ще з 24 грудня 2021 року. На сторінці у фейсбук «Духовне відродження Романюк все докладно описано». Стосовно зазначеного наголошує, що він не мав і не має такого наміру ні як фізична особа, ні як міський голова і не може це зробити, оскільки згідно зі статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дане питання віднесене до компетенції органів місцевого самоврядування і вирішується виключно на пленарних засіданнях міської ради. Приміщення музею « [INFO] » (Стрийський Будинок вчителя), яке розташоване за адресою: м. Стрий, вул. Бобикевича, 5, є власністю територіальної громади. Наступне неправдиве твердження відповідача: «...Натомість мер міста О.Канівець організував систематичні утиски проти пана [PERSON] , включно з кампанією з дискредитації та погрозами звільнення з роботи працівниками управління освіти...». Дана інформація не відповідає дійсності. Він не організовував жодних утисків чи кампаній з дискредитації та погрозами звільнення з роботи відповідача, в тому числі працівниками управління освіти. Крім цього, відповідач [PERSON] поширив наступне неправдиве твердження відносно нього щодо причетності до наведених обставин, а саме: «...В автомобілі [PERSON] було виявлено небезпечне пошкодження ослаблення кріплення на колесах, що могло призвести до трагічних наслідків. Це сталося 20 березня 2025 року, якраз напередодні візиту пана Канівця до школи, в якій працює [PERSON] ». Як стверджує [PERSON] , це була спроба залякати його. Дана інформація не відповідає дійсності. Він не має до цієї обставини жодного відношення. Жодним чином він не причетний до пошкодження автомобіля відповідача, якщо таке було. Від початку 2025 року він як міський голова комісійно обстежує всі заклади освіти Стрийської територіальної громади на предмет встановлення недоліків в освітніх закладах, а саме: потреба в ремонті, в матеріально-технічному забезпеченні. 20.03.2025 згідно з графіком комісія обстежила Стрийську початкову школу № 12. Тому твердження умисного відвідування школи для пошкодження автомобіля, що могло б призвести до трагічного наслідку, є неправдивими і безпідставними. Він як міський голова не має жодних розпорядчих функцій щодо керівників шкіл, трудові договори з директорами шкіл вправі укладати тільки керівник управління освіти, відповідно за порушення трудового законодавства відповідно до Закону України «Про освіту» накази щодо притягнення працівників за порушення трудової дисципліни приймаються тільки начальником управління освіти. Він як міський голова не має до [PERSON] як до директора школи та як до людини зокрема жодних претензій, а твердження щодо тиску на директора школи [PERSON] від його імені є неправдивим. Вважає, що [PERSON] безпідставно звинувачує його в упередженому ставленні до нього як до директора Стрийської початкової школи № 12. При комісійному відвідуванні закладу в комісії не було причин встановлювати наявність на робочому місці керівника установи, тому ця інформація є надуманою. Така поширена недостовірна інформація принижує його честь і гідність, вплинула і впливає на його репутацію, оскільки він є публічною особою, міським головою, якого жителі громади обрали і довірили йому здійснювати керівництво територіальною громадою. Він у силу своїх посадових обов`язків здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України та Законів України, прикладає максимум зусиль для покращення життя громади, особливо у важкий для Держави воєнний час. Вищенаведена недостовірна інформація негативно вплинула на відносини із жителями територіальної громади та працівниками міської ради, оскільки внаслідок недостовірних тверджень у людей складається негативна думка про нього, наслідком чого є вимушені зміни у житті та стосунках із людьми, а також невідворотне зниження ділової репутації. Відповідач не скористався правом на подання відзиву. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.\~174\~ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі. 08.05.2025 [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 травня 2025 року головуючим у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 31/ На запит суду щодо доступу до персональних даних відповідача від 13 травня 2025 року з виконавчого комітету Стрийської міської ради отримано відповідь про зареєстроване місце проживання відповідача /а.с. 32-34, 36/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23.05.2025 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справ постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 25.07.2025. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 35/. Ухвалою від 23.07.2025 задоволено клопотання представника позивача про проведення засідань в режимі відеоконференції /а.с. 47/. Ухвалою від 25.07.2025 підготовче судове засідання відкладено на 19.08.2025 за клопотанням відповідача /а.с. 53/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19.08.2025 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 10.09.2025 /а.с. 59/. Розгляд справи по суті відбувся 14.10.2025 за участі представника позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі. Представник позивача [PERSON] адвокат Кепич І.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позові, просила їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов заперечив, вказавши на його безпідставність. Суд відповідно до вимог ч. 7 ст.\~81\~ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено що [PERSON] [INFO] у соціальній мережі «Фейсбук» у профілі « [PERSON] », поширено допис зі змістом: 1. «… [PERSON] має інший план на приміщення Стрийського Будинку вчителя. Він хоче його ліквідувати і продати. Це почалося ще з 24 грудня 2021 року. На сторінці у фейсбук «Духовне Відродження Романюк» все докладно описано»; 2. «…Натомість мер міста О.Канівець організував систематичні утиски проти пана [PERSON] , включно з кампанією з дискредитації та погрозами звільнення з роботи працівниками управління освіти…»; 3. «…В автомобілі [PERSON] було виявлено небезпечне пошкодження ослаблення кріплення на колесах, що могло призвести до трагічних наслідків. Це сталося 20 березня 2025 року, якраз напередодні візиту пана Канівця до школи, в якій працює [PERSON] ». Вказаний допис є предметом оскарження позивачем, відповідно об`єктом судової перевірки на відповідність наведених даних та встановлення наявності чи відсутності підстав для спростування такої інформації. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з реалізацією позивачем права на повагу до його честі та гідності, які належать до особистих невід`ємних прав людини. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України та Конститцуції України. Статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Проте ч. 2 вказаної норми передбачена можливість обмеження цього права на підставі закону з легітимною метою за умови, що таке обмеження є необхідним у демократичному суспільстві для захисту репутації чи прав інших осіб. Таким чином, повинен забезпечуватися баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Статтею 201 ЦК України встановлено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з частиною третьою статті 277 Цивільного кодексу України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі. Таким чином, згідно зі статтею 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі ст. 270 ЦК України, відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен мас право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Норма ст. 299 ЦК України передбачає право фізичної особи на недоторканність її ділової репутації. Остання може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Отже, законодавство України закріплює право кожного на повагу до його честі та гідності, які належать до особистих невід`ємних прав людини. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що позовні вимоги заявлені до відповідача з метою забезпечення права кожного на повагу до його честі та гідності, які належать до особистих невід`ємних прав людини. Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивача підставними в частині заявлених вимог до належного відповідача з огляду на таке. На підтвердження заявлених позовних вимог про визнання недостовірною поширеної відповідачем інформації позивач надав копію допису з веб-сторінки в мережі Інтернет, зокрема, матеріалу, оприлюдненого та поширеного [PERSON] в соціальній мережі «Facebook» у профілі « [PERSON] », а саме:«… Міський голова [PERSON] має інший план на приміщення Стрийського Будинку вчителя. Він хоче його ліквідувати і продати. Це почалося ще з 24 грудня 2021 року. На сторінці у фейсбук « [PERSON] » все докладно описано»; 2. «… Натомість мер міста О.Канівець організував систематичні утиски проти пана [PERSON] , включно з кампанією з дискредитації та погрозами звільнення з роботи працівниками управління освіти…»; 3. «… В автомобілі [PERSON] було виявлено небезпечне пошкодження ослаблення кріплення на колесах, що могло призвести до трагічних наслідків. Це сталося 20 березня 2025 року, якраз напередодні візиту пана Канівця до школи, в якій працює [PERSON] .» Сторона позивача зазначає, що поширення вказаної інформації порушує особисті немайнові права [PERSON] ; ця інформація є недостовірною і підлягає спростуванню автором матеріалу. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Під гідністю визнаються цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. При образі винний принижує честь і гідність особи шляхом висловлювання нецензурних чи брутальних слів, вчиненням непристойних або насильницьких дій (жесту та ін.) або дає непристойну оцінку особистим якостям чи поведінці особи у формі, яка різко суперечить прийнятому спілкуванню між людьми. Під наклепом слід розуміти повідомлення винним невизначеній кількості осіб або хоча б одній людині завідомо неправдивих вигадок про начебто вчинений потерпілим протиправний чи аморальний вчинок або інших відомостей, що ганьблять потерпілого. Основна різниця між образою і наклепом полягає в характері посягання на честь і гідність особи. При образі винний дає оцінку особистих якостей особи, його поведінки, причому, це може відбуватися й віч-на-віч, тоді як при наклепі йдеться про поширення серед інших осіб вигаданих «фактів», які ганьблять особу. При образі обов`язковою ознакою є непристойність форми, тоді як при наклепі така ознака частіш за все відсутня. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. За змістом п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Під діловою репутацією особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним у демократичному суспільстві. Свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06.10.2015). Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти». Так, у п. 39 рішення ЄСПЛ від 28.03.2013 у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У п. 75 рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що, на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.12.2021 у справі № 757/9133/18-ц. Крім того, суд звертає увагу, що в постанові Верховного Суду від 01.06.2022 у справі №713/1710/19 міститься висновок, що автором публікацій і дописів на персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» є власник веб-сторінки, який незалежно від власника веб-сайту розміщує інформацію на веб-сторінці та управляє нею. Власник соціальної мережі «Facebook» не бере безпосередньої участі в розміщенні інформації власником веб-сайту, недостовірність якої доводить позивач. Верховний Суд у подібних справах у випадку поширення інформації через соціальні мережі не вказує на необхідність залучення власника веб-сайту як співвідповідача (постанови Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 760/2753/17, від 13.04.2020 у справі №303/3794/18-ц). З матеріалів справи вбачається, що в соціальній мережі «Facebook» у профілі « [PERSON] » у дописі від 26.03.2025 саме відповідачем [PERSON] опубліковано зазначену позивачем у позові інформацію. Разом з тим, відповідач фактично не заперечує, що авторство оскаржуваного матеріалу належить саме йому. Крім того, останній надав доступ до таких матеріалів необмеженому колу осіб, які, окрім іншого, залишили значну кількість коментарів. Отже, суд доходить висновку, що автором оскаржуваної інформації, опублікованої в соціальній мережі «Facebook» у профілі « [PERSON] » є відповідач [PERSON] . Таким чином, відповідачем поширено вказану інформацію серед невизначеного кола осіб шляхом розміщення в мережі «Facebook» у вільному доступі, яка стосується безпосередньо позивача [PERSON] . Як суд зазначав вище, обов`язок доведення правдивості інформації, яку позивач вважає недостовірною, покладається на особу, яка таку інформацію поширила. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не доведено правдивості оскаржуваної інформації. Позивачем на спростування поширеної інформації зазначено наступне. 1. «Міський голова О.Канівець має інший план на приміщення Стрийського Будинку вчителя. Він хоче його ліквідувати і продати. Це почалось ще з 24.12.2021. На сторінці у фейсбук «Духовне відродження Романюк все докладно описано». Це твердження є недостовірним, оскільки засновником Будинку працівників освіти є Стрийська міська рада, що підтверджує статус установи як об`єкта комунальної власності. 1. Всі рішення щодо ліквідації, реорганізації, приватизації комунальних установ приймаються виключно на пленарних засіданнях міської ради відповідно до пункту 30 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування». 2. Рішення про ліквідацію Будинку працівників освіти (рішення Стрийської міської ради № 802 від 23.12.2021 «Про ліквідацію комунальної установи Будинок працівників освіти») було прийняте Стрийською міською радою на пленарному засіданні, а не одноособово міським головою, що відповідає законодавству. 3. Ліквідація установи була ініційована управлінням освіти - клопотання управління освіти Стрийської міської ради від 18.11.2021 № 3.11/793, а не міським головою, що підтверджує дотримання процедурної компетенції. 4. На заміну ліквідованій установі створено «Центр професійного розвитку педагогічних працівників», що свідчить про продовження та розширення функцій у сфері освіти. 5. Ліквідація Будинку працівників освіти є етапом реорганізації, а не припиненням діяльності, і спрямована на оптимізацію структури відповідно до освітньої політики. 6. Жодного рішення про продаж приміщення не приймалося, що спростовує твердження відповідача про «інший план». Наступне твердження, що є недостовірним та підлягає спростуванню: «Натомість мер міста О.Канівець організував систематичні утиски проти пана [PERSON] , включно з кампанією з дискредитації та погрозами звільнення з роботи працівниками управління освіти» з огляду на наступне: 1. Управління освіти є виконавчим органом Стрийської міської ради. Дії управління освіти не можуть бути ототожнені з діями міського голови без належних доказів. 2. Управління освіти укладає та розриває строкові договори (контракти) з керівниками закладів освіти, відповідно до чинного законодавства України (п. 3.2.5 Положення про Управління освіти, що є Додатком до рішення сесії Стрийської міської ради від 29.08.2024 №2749). 3. Відповідач не надав жодних підтверджень щодо погроз, дискредитації чи інших форм утисків. Наступне твердження, що є недостовірним та підлягає спростуванню: «В автомобілі [PERSON] було виявлено небезпечне пошкодження - ослаблення кріплення на колесах, що могло призвести до трагічних наслідків. Це сталося 20 березня 2025 року, якраз напередодні візиту пана Канівця до школи, в якій працює [PERSON] » з огляду на наступне. 1. 20.03.2025 міський голова О.Канівець комісійно обстежував школу № 12 на предмет встановлення недоліків у освітніх закладах: потреба в ремонті, в матеріально-технічному забезпеченні, що не має жодного зв`язку з пошкодженням автомобіля. 2. Відповідач фактично звинувачує міського голову [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення без ухвалення вироку суду, що суперечить ст. 62 Конституції України («Ніхто не може бути звинувачений у злочині без вироку суду»). 3. В судовому засіданні 10.09.2025 відповідач [PERSON] підтвердив, що відомості про пошкодження автомобіля не внесено до ЄРДР, що ним не оскаржувалось. На підтвердження зазначених тверджень позивачем долучено ряд доказів, які в сукупності підтверджують наведені обставини. Їх невідповідність судом не встановлено, а відповідачем не заперечено. Отже, суд вважає, що поширена відповідачем інформація щодо позивача є фактичним твердженням, яке не відповідає дійсності, оскільки відповідачем не доведено правдивості такої інформації. Окрему увагу суд вважає за необхідне звернути на те, що Конституційний Суд України у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні КСУ поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності. Саме тому зазначені відповідачем відомості: «…В автомобілі [PERSON] було виявлено небезпечне пошкодження ослаблення кріплення на колесах, що могло призвести до трагічних наслідків. Це сталося 20 березня 2025 року, якраз напередодні візиту пана Канівця до школи, в якій працює [PERSON] » є фактичним звинуваченням, що порушує презумпцію невинуватості за відсутності доказів доведеності вини позивача [PERSON] , про що зазначено в ст. 17 КПК України. Такої думки дотримується і Верховний Суд у своїх останніх рішеннях щодо розгляду справ про захист честі, гідності та ділової репутації. Так, постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року в справі № 761/37180/17 (провадження № 61-4265св19) зазначено, що відповідно до статті 62 Конституції, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Крім того, в постанові ВСУ зазначається, якщо інформація розповсюджена відповідачами містить фактичні твердження про вчинення позивачем протиправних дій, які містять склади злочинів, передбачених КК України, така інформація не є оціночним судженням, а є констатацією фактів, які можуть і мають бути доведені належними доказами. Якщо таких доказів не надано, така інформація визнається судом недостовірною і підлягає спростування. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України і в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 398/4136/15-ц. Крім того, оскаржувана інформація завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача, оскільки в контексті опублікованого матеріалу ця інформація разом з іншою інформацією, зазначеною в позові, має негативний характер відносно позивача [PERSON] , містить обвинувачення позивача у вчиненні кримінальних правопорушень, при цьому, відповідачем не надано доказів правдивості цієї інформації, зокрема, відповідного обвинувального вироку суду, який набрав законної сили. Таким чином, суд доходить висновку про те, що дані, які були поширені відповідачем у вищезазначених публікаціях, з огляду на характер такої інформації, мають негативний характер, тобто характер, при якому позивач висвітлюється в негативному світлі. Крім того, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини зауважує, що термін «приватне життя» є широким поняттям, що не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім`я особи та зображення, і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям приватне життя («BOGOMOLOVA v.RUSSIA», № 13812/09, § 51, ЄСПЛ, 20.06.2017). Однак слід відзначити, що в зазначених положеннях Декларації та Резолюції мова йде про правдиві відомості про публічних осіб. Крім того, у своїй доповіді від 16 травня 2011 року (A/HRC/17/27), поданій до Ради ООН з прав людини, Спеціальний доповідач Ради ООН з прав людини щодо питань заохочення й захисту права на свободу думок та їхнє вираження, серед іншого, зазначив, що дифамація належить до видів інформації, до яких можуть застосовуватися законні обмеження з метою захисту прав і репутації інших осіб від безпідставних нападів. Так, відповідно до ч. 4 ст. 296 Цивільного кодексу України ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї. Оскільки у відношенні позивача не ухвалювались будь-які рішення суду про визнання її винуватою, всі припущення відповідача щодо даних обставин не є правдивими і такими, що можуть бути оприлюднені. Саме такі дифамації є тим обмеженням свободи слова, про які зазначається і в Резолюції № 428 (1970) Консультативної асамблеї Ради Європи щодо Декларації про засоби масової інформації та права людини від 23 січня 1970 року, і в Рекомендації СМ/Rec(2007)16 державам-членам «Про заходи з підвищення суспільного значення Інтернету» від 07 листопада 20017 року, і в Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схвалену 12 лютого 2004 року Комітетом Міністрів Ради Європи, і в доповіді від 16.05.2011 (A/HRC/17/27), поданій до Ради ООН з прав людини, Спецдоповідач Ради ООН з прав людини щодо питань заохочення й захисту права на свободу думок та їхнє вираження. Більше того, в судовому засіданні 10.09.2025 відповідач [PERSON] підтвердив, що відомості про пошкодження автомобіля не внесено до ЄРДР. Невнесення відомостей до ЄРДР ним не оскаржувалось. Аналіз інформативного складу опублікованої статті, покликання на статус та посаду позивача, зазначення його імені, відсутність заперечень відповідача, приводить суд до висновку, що у вищенаведених джерелах інформації йдеться саме про особу позивача [PERSON] . Отже, суд доходить висновку, що дійсно мало місце поширення інформації про особу позивача [PERSON] . Поширення подібної інформації, на думку суду, дійсно може вплинути на соціальну, морально-етичну оцінку особи в очах оточуючих. Підсумовуючи вищезазначене, відповідач не мав жодних правових підстав на розповсюдження недостовірної інформації стосовно позивача, оскільки поширена інформація не підкріплена жодним доказом, а отже, відповідна недостовірна інформація порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Предметом судового розгляду є публікація, яка на сьогодні існує в матеріальному світі у вигляді допису, її ідентичність підтвердили сторони в судовому засіданні, є єдиним цілим - фактом та фактично інструментом розповсюдження недостовірної інформації про позивача. Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, серед іншого, є припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо. Згідно з ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Вирішуючи питання про вибір способу захисту особистого немайнового права необхідно керуватись роз`ясненнями, викладеними у п. 3, 25 Постанови Пленуму ВСУ, в яких, серед іншого, зазначено наступне: вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві; разом з тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні правовідносини. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація, а її наслідком має бути досягнення максимальної ефективності, за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ВСУ, якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то в судовому рішенні, за необхідності, суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднене. Оцінюючи докази у справі в їх сукупності, суд доходить висновку, що відповідачем поширено інформацію серед невизначеного кола осіб шляхом розміщення в соціальній мережі «Фейсбук» у профілі « [PERSON] » під назвою « [INFO] » у вільному доступі, яка стосується безпосередньо позивача, містить фактичні твердження, які мають образливий характер та в яких наявна негативна інформація щодо особи [PERSON] , і не відповідає дійсності (є недостовірною), оскільки відповідачем не надано доказів правдивості цієї інформації, а відтак порушує особисті немайнові права позивача, отже, позовні вимоги про визнання недостовірною, такою, що порушує особисті немайнові права позивача та зобов`язання спростувати інформацію є обґрунтованими, спростування вказаної інформації є належним способом відновлення прав позивача та застереження порушення їх знову, а тому підлягають задоволенню. Щодо захисту прав позивача шляхом компенсації моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно з ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими Главою 3 ЦК України, зокрема: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та/або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, що передбачено ст. 280 ЦК України. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з п. 6 абз. 6 п. 19 Постанови Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Суди мають використовувати широкі можливості, що надає розгляд справи про захист гідності, честі та ділової репутації, для підвищення культури спілкування, з`ясовувати обставини поширення недостовірної інформації. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з п. 9 Постанови розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивачем [PERSON] заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20000 грн, мотивуючи тим, що поширення недостовірної інформації про нього завдало істотної моральної шкоди, негативно вплинуло на його ділову репутацію, порушило його нормальні життєві зв`язки, що в подальшому негативно відобразилося на його здоров`ї. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Зазначені роз`яснення містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року. В даному випадку поширення відповідачем інформації відносно позивача здійснено із застосуванням образливих слів, розповсюджених в соціальній Інтернет-мережі, що могло бути доведено до необмеженого кола осіб, зміст образливих тверджень викликав певний негативний суспільний резонанс, тобто, образа набула суспільного характеру. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З урахуванням перелічених факторів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в 20000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує в сукупності негативні наслідки, які настали для позивача, внаслідок чого порушений його нормальний уклад життя, характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач [PERSON] , що суттєво погіршило якість його життя та безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, а також те, що негативні (образливі) публікації побачили особи, які є безпосередньо родичами, близькими, знайомими, підлеглими для позивача, враховуючи ступінь вини відповідача та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, дійшов висновку, що за вказаних обставин відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000,00 гривень є достатнім та обґрунтованим. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову не впливають. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. В п. 27 постанови №\~2\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 12.06.2009\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення частково з урахуванням встановлених судом обставин. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 2725,00 грн (сукупність судового збору за вимоги майнового та немайнового характеру, пропорційно задоволеним позовним вимогам), підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial