Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

У січні 2025 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за спожиті послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на квартиру, а саме: 33348,73 грн основного боргу, 10293,01 грн індекс інфляції, 2981,95 грн 3% річних. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 листопада 2005 року. У газеті КМР «Хрещатик» №99 (4695) від 14 липня 2015 року опубліковано договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, підготовлений на підставі Постанови КМУ від 20 травня 2009 року №529, який є договором приєднання. Відповідно до розрахунку, починаючи з 01 липня 2018 року по 01 листопада 2024 року сума заборгованості за оплату житлових послуг складає 33348,73 грн. Також, у зв`язку із порушенням відповідачем своїх зобов`язань, наявні інфляційні втрати у розмірі 10293,01 грн та 3% річних у розмірі 2981,95 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. 25.02.2025 до суду надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначає, що відповідно до договору дарування квартири від 03 серпня 2018 року, відповідач [PERSON] не є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідно до довідки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 20 лютого 2025 року, за вказаною адресою відсутня заборгованість станом на 01 лютого 2025 року. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч.5 ст.279 ЦПК України). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, відповідно до копії договору дарування квартири від 03 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Білоус А.А., зареєстровано в реєстрі за №1789, [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) уклали договір, відповідно до якого дарувальник подарувала своїй дочці, а обдаровувана прийняла у дар від своєї матері належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 серпня 2018 року №133216163, квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] . Відповідно до копії довідки заступника голови КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 20 лютого 2025 року №108/38-755, заборгованість за утримання будинків і споруд та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 лютого 2025 року відсутня. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №910/17792/17. У постанові Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі №394/130/21 зазначено, що за змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Відповідно ч.2 ст.48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Звертаючись до суду із позовом про стягнення заборгованості за спожиті послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на квартиру за період з з 01 липня 2018 року по 01 листопада 2024 року, позивач в позові визначив як відповідача [PERSON] . Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що з 03 серпня 2018 року власником квартири є [PERSON] , а стороною відповідача в ході розгляду справи не порушувалось питання щодо залучення до участі у справі зазначену особу. Крім того, з копії довідки заступника голови КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» вбачається, що заборгованість за утримання будинків і споруд та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 лютого 2025 року відсутня. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом. Пленум Верховного Суду України у п.8 Постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом ст.51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Відповідно до п.3 ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У ході розгляду справи стороною позивача у встановленому законом порядку не заявлено клопотань про залучення до участі у справі дійсного власника квартири, тобто належного відповідача за пред`явленими позовними вимогами. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не доведено достатніми та належними доказами, що відповідач в спірний період була споживачем житлових послуг за вказаною адресою, до відчуження квартири мала несплачену заборгованість за житлово-комунальні послуги, тобто є належною особою, яка має відповідати за пред`явленими позовними вимогами про стягнення заборгованості, відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог до вказаного відповідача.

Outcome: dismissed