Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, у якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у шлюбі, спільне життя не склалося, шлюб було розірвано до народження спільної дитини. Після народження дитини, відповідач проживав разом з сім`єю декілька місяців, потім зник. Своїми діями відповідач цілком самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Донька проживає разом з позивачем, знаходиться на її утриманні. Відповідач не піклується про дитину, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, її фізичним та духовним розвитком, аліменти сплачує невчасно. Контактів з матір`ю і дитиною уникає. Указані обставини стали підставою звернення до суду з цим позовом. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12.09.2024 постановлено цивільну справу за позовною [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - передано за підсудністю для розгляду до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2024 цивільну справу передано на розгляд судді Большаковій Т.Б. Ухвалою суду від 10.10.2024 відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 10.12.2024 клопотання представника позивача про витребування доказів - задоволено. Витребувано відомості з Державної прикордонної служби України щодо перетину кордону відповідачем та Бердичівського ВДВС у Бердичівському районі Житомирської області щодо ідентифікації особи (анкетні дані), яка сплачує грошові кошти на погашення заборгованості з аліментів за судовим наказом Голосіївського районного суду м. Києва від 11.10.2021, справа № 752/18891/21. 27.12.2024 матеріали цивільної справи 752/17405/24 направлено до Київського апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги [PERSON] поданою представником [PERSON] на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 12.09.2024. 22.01.2025 на адресу суду надійшло клопотання представника Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про розгляд справи за її відсутності. Також у клопотанні зазначає, що [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] за зазначеною адресою не зареєстрована. Посадовою особою служби надіслано лист [PERSON] на поштову адресу за місцем її реєстрації та на електронну адресу, зазначену нею у позовній заяві з проханням про надання документів та узгодження дати та часу обстеження умов проживання дитини за місцем її реєстрації. Станом на 27.11.2024 відповіді не отримано. Зв`язатись з матір`ю та її представником - адвокатом Тищенко Наталією Михайлівною засобом телефонного зв`язку не виявилось можливим. Ірина Олегівна та [PERSON] на телефонні дзвінки не відповідають. За інформацією Голосіївського районного в місті Києві центру соціальних служб, представник матері - адвокат Тищенко Н.М. надала письмові пояснення від 05.11.2024 № 28/24-11, що на даний момент, мати дитини [PERSON] разом з [PERSON] перебувають за кордоном в Німеччині у зв`язку з воєнним станом. Батько дитини [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За інформацією міської служби у справах дітей виконавчого комітету Бердичівської міської ради посадовим особам служби вдалося поспілкуватися з матір`ю [PERSON] , [PERSON] , яка пояснила, що син не проживає за вказаною адресою з 2017 року. З 2021 року проживає та працює за кордоном. Зі слів [PERSON] її син постійно сплачує аліменти на утримання доньки [PERSON] . З донькою та колишньою дружиною [PERSON] спілкувався в телефонному режимі до квітня 2024 року. Оскільки [PERSON] відмовилася надавати мобільний телефон сина, не вдалося відібрати у нього пояснення. Зі слів матері [PERSON] її син не погодиться на позбавлення його батьківських прав стосовно доньки [PERSON] . На обстеження умов проживання житла за місцем реєстрації батька дитини [PERSON] згоди не надала. 25.03.2025 на адресу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області надійшли матеріали цивільної справи № 752/17405/24 з ухвалою Київського апеляційного суду від 29.01.2025 після закінчення апеляційного провадження. Ухвалою суду від 22.04.2025 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Міську службу у справах дітей Бердичівської міської ради Житомирської області. Підготовче засідання відкладено. 27.05.2025 проведення підготовчого засідання відкладено протокольною ухвалою суду за клопотанням представника позивача. 03.06.2025 на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердичівської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Представник Міської служби у справах дітей Бердичівської міської ради Житомирської області просить здійснювати розгляд справи за її відсутності. Ухвалою суду від 19.06.2025 закрито проведення підготовчого провадження, справу призначено до судового розгляду. 11.09.2025 судове засідання відкладено для підготовки до судових дебатів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримали та просила їх задовольнити. Від відповідача заяв по суті справи до суду не надійшло, останній не скористався своїм процесуальним правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, у судові засідання не з`являвся, про розгляд справи повідомлений належним чином. Представники третіх осіб у поданих до суду листах, просили здійснювати розгляд справи за їх відсутності. Фіксування судового процесу здійснювалося за допомогою звукозаписувального технічного пристрою на підставі ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний,духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Частиною 1 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення змісту ч. 1 ст. 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У справі «Ілля Ляпін проти росії» (заява (№70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02.12.2020 у справі №180/1954/19, від 13.11.2020 у справі №760/6835/18, від 09.11.2020 у справі №753/9433/17, від 02.11.2020 у справі №552/2947/19 та у постанові від 24.04.2019 у справі №300/908/17. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Подібний висновок викладено у постанові від 06.05.2020 у справі №753/2025/19. Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03.12.1986). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 у справі №461/7387/16-ц). Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17, від 13.04.2020 у справі №760/468/18, від 29.04.2020 у справі №522/10703/18, від 11.09.2020 у справі №357/12295/18, від 29.07.2021 у справі №686/16892/20. Судова практика щодо застосування положень ст. 164 СК Україниє усталеною. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивачку. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , записані: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 01.09.2018, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Судовим наказом Голосіївського районного суду м. Києва від 11.10.2021, справа 752/18891/21 стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27.07.2021 до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до інформації Державної прикордонної служби України від 31.12.2024, яка надійшла на запит суду, [PERSON] 30.05.2021 покинув територію України через пункт пропуску «Краківець». Відповідно до листа від 14.01.2025 за № 13 Бердичівського ВДВС у Бердичівському районі Житомирської області, на виконанні у відділі перебуває судовий наказ № 752/18891/21, виданий Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі частини заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27.07.2021 та до досягнення дитиною повноліття. Повідомлено анкетні дані боржника. Відповідно до листа КНП «ЦПМСД №2» Голосіївського району м. Києва від 15.01.2025 № 100/47-84, декларація на медичне обслуговування дитини [PERSON] , [INFO] укладена з лікарем-педіатром відразу після виписки з пологового будинку. У подальшому мати дитини вчасно зверталася до педіатра, виконувала всі рекомендації лікаря. Батько дитини, [PERSON] до лікаря-педіатра з приводу стану здоров`я [PERSON] не звертався. Під час прийому з дитиною постійно була мати [PERSON] . З березня 2022 року мати разом з донькою виїхала за кордон, де знаходиться по сьогоднішній день. За цей час мама неодноразово зверталась до лікаря-педіатра за консультацією стосовно здоров`я дитини по телефону, пересилала дані про проведені щеплення. Останній епізод спілкування з матір`ю був у грудні 2024 року по телефону. В обґрунтування доводів, що відповідач не здійснює утримання дитини, позивач також посилається на те, що [PERSON] мав заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджується ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.03.2024, справа № 752/18891/21 у сумі 53769,27 грн; отримував кредити на власні потреби, на підтвердження зазначеного надала: заяву про кримінальне правопорушення ТОВ «Таліон плюс» від 04.01.2021 № 21, повідомлення про відступлення права вимоги; копію додаткової угоди № 25 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 від 21.10.2020; вимога ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 10.12.2020; вимога про сплату заборгованості за кредитним договором ТОВ «УКР Кредит фінанс» від 11.02.2021, від 05.01.2021, від 06.06.2019, від 16.12.2020, від 11.06.2019, від 11.02.2021. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів складеного Бердичівським ВДВС у Бердичівському районі Житомирської області від 12.03.2025 за № 34212, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів, які стягуються за судовим наказом № 752/18891/21 Голосіївського районного суду м. Києва, станом на 12.03.2025 складає 4026,25 грн. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області від 28.05.2025 за № 155, працівниками було встановлено наступне. Мати з донькою на даний час проживають в м. Батумі (Грузія). [PERSON] звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] . З [PERSON] зв`язатися не вдалося, [PERSON] в [ADDRESS] не проживає з 2017 року (зі слів матері [PERSON] ). Працівниками міської служби у справах дітей проведена телефонна розмова з відповідачем. [PERSON] в ході спілкування через мережу Viber повідомив, що він розлучився з матір`ю доньки до її народження. Але він приїздив коли донька народилася та перебував з нею 2 місяці. [PERSON] знає, що він її батько, до літа 2024 вони спілкувалися. Потім колишня дружина перестала виходити з ним на зв`язок, спілкування перервалося. Він завжди допомагав матеріально утримувати доньку, не знав, що його подали на аліменти, тому виникла заборгованість, яку він сплатив, продовжує сплачувати аліменти. На даний час він проживає за кордоном, донька з колишньою дружиною живуть в Грузії. Він заперечує проти того, щоб його позбавили батьківських прав. Орган опіки та піклування - виконавчого комітету Бердичівської міської ради прийшов до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до витягу з наказу № 11-у від 02.06.2025 КЗ «Харківський ліцей № 141 Харківської міської ради» [PERSON] зарахована до складу учнів 1 го класу. У судовому засіданні думка дитини не з`ясована, представник позивача повідомила суд, що дитина не має можливості прибути на розгляд справи, на даний час перебуває за кордоном разом з матір`ю. З березня 2022 року мати разом з донькою виїхала за межі території України, з листопада 2024 проживають у м. Батумі (Грузія), що підтверджується матеріалами справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і допускається тоді, коли неможливо змінити ставлення батьків до виховання дитини. Разом з цим, матеріалами справи та дослідженими доказами не підтверджується, що відповідач свідомо та остаточно знехтував своїми обов`язками відносно дитини, втратив цікавість до неї, а інтереси дитини вимагають застосування такого крайнього заходу як позбавлення батька батьківських прав. Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. Отже, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дітей. Натомість необґрунтоване та передчасне позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено. Посилання позивача на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не може бути підставою для задоволення позову, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дитиною, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав. (постанова Верховного Суду від 04.04.2024 у справі №553/449/20). Також, доказів того, що до відповідача застосовувались будь-які заходи впливу, які виявилися безрезультатними, тобто доказів того, що відповідач систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки матеріали справи не містять. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склалися, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові про позбавлення батьківських прав відмовити повністю. V. Розподіл судових витрат На підставіст. 141 ЦПК України, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed