Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-09 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду до Дочірнього підприємства «Савсервіс Столиця», треті особи: [PERSON] , ТДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.», про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП. Позов мотивує тим, що [PERSON] , 22.11.2018 року керував автомобілем CHERY TIGGO, реєстраційний номер автомобіля [NUMBER] , та рухався по вулиці Проїзна у м. Краматорськ Донецької області, від вулиці Артема у напрямку вулиці Калініна та біля будинку 93 вулиці Проїзна, виконуючи маневр повороту ліворуч, не впевнився в безпечності свого маневру, внаслідок чого з ним скоїв зіткнення автомобіль RENAULT LOGAN, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , власником якого є Дочірнє підприємство «Савсервіс Столиця», який рухався ліворуч у попутному напрямку. Внаслідок чого вказані автомобілі зіткнулися та отримали механічні пошкодження. Постановою\~Краматорського міського\~суду від\~20.08.2019\~року [PERSON] \~було визнано\~винним за\~ст.124\~КУпАП,\~проте постановою\~Апеляційного суду\~Донецької області\~від 30.09.2019\~року провадження\~у справі\~закрито через\~відсутність складу\~адміністративного правопорушення,\~тобто вину\~позивача у\~скоєнні ДТП\~не встановлено.\~З цього\~вказує,\~що шкода\~спричинена Відповідачем,\~як винною\~особою,\~а тому\~Позивачу підлягає\~відшкодування. Зазначає, що жодні страхові виплати Позивачеві виплачені не були. Тому позивач просить стягнути з відповідача на його користь 25 405,53 грн у відшкодування вартості відновлювального ремонту, витрати на проведення експертизи та витрати на професійну правничу допомогу. Представник відповідача - Дочірнього підприємства «Савсервіс Столиця» подав до суду відзив, в якому заперечує проти позовних вимог, зазначає, що [PERSON] не є особою, стосовно якої була прийнята постанова Донецького апеляційного суду, а тому немає доведеності вини [PERSON] , також вважає, що є неналежним відповідачем, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа - [PERSON] подав до суду письмові пояснення, в яких заперечував проти позовних вимог, зазначає, що позивачем не надано доказів його вини, також вважає, що Дочірнього підприємства «Савсервіс Столиця» є неналежним відповідачем, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав судові заяву про розгляд справи у його відсутність, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав судові заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечив проти позовних вимог. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, заяв не подавав. Представник третьої особи - ТДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.» в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, заяв не подавав. Вивчивши матеріали справи і надані суду докази, суд встановив наступне. Як встановлено постановою Апеляційного суду Донецької області від 30 вересня 2019 року, справа №234/18608/18, згідно постанови, 22.11.2018 року о 07 год. 50 хв. в м. Краматорськ водій [PERSON] керував автомобілем CHERY TIGGO, д.н.з. [NUMBER] , по засніженому асфальтному покриттю по вул. Проїзна від вул. Артема в напрямку вул. Калініна та біля буд. №93, виконуючи маневр повороту ліворуч, не впевнився в безпечності свого маневру, внаслідок чого з ним скоїв зіткнення автомобіль RENAULT LOGAN, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов?язків. Тобто, [PERSON] не вважається особою, яка провадить діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керувала транспортним засобом у зв?язку з виконанням своїх трудових (службових) обов?язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися може бути притягнута до\~ відповідальності роботодавцем лише в порядку регресу відповідно до ст.1191 ЦК. Постановою Апеляційного суду Донецької області від 30 вересня 2019 року, справа № 234/18608/18 провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] - закрито, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 за відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно з (мовою оригіналу) отчете об оценке від 16 жовтня 2021 року № 21-354 вартість відновлювального ремонту автомобілю марки CHERY TIGGO, реєстраційний номер автомобіля [NUMBER] , становить 25 405 грн. 53 коп Положеннями ст.12\~ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2\~ст.78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1\~ст.\~15\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилом частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.8, 9 ч.2\~ст.16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень\~ст. 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Крім того, згідно із ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до пункту 1 частини другої\~статті 1188 ЦК України\~шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до\~статті 1194 ЦК України\~особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 591/1861/22 (провадження № 61-2507св23) зазначено, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Відповідно до частини першої\~статті 1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. З аналізу змісту\~глави 82 ЦК України\~вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої\~статті 1191 ЦК України\~набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172\~ЦК України\~дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Згідно зі ст.ст.\~979,\~980 ЦК України\~за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відповідно до\~ст.\~3\~Закону України\~"Про\~обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів" у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин,\~обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та\\або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №755\\18006\\15-ц (провадження №14-17цс18) зроблено правовий висновок, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він сплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому\~Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"\~порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у\~ст. 38 вказаного Закону\~та\~ст. 1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно із ч.ч. 5, 6\~ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"\~висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд, бере до уваги, що при вирішенні спірних прав та обов`язків слід застосувати саме наведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, оскільки дія цієї постанови спрямована на приведення судової практики у подібних правовідносинах до її однаковості та єдності цілому. Отже, спершу потерпілий повинен заявити вимоги саме до Страховика про стягнення страхового відшкодування і лише, коли розмір завданої шкоди перевищує ліміт страхової виплати, тоді у нього виникає право звернутися з позовом до безпосереднього завдавача шкоди. Згідно із\~ст. 1194 ЦК України\~особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Враховуючи наведені обставини суд вважає, що підстави для задоволення позову по справі відсутні, оскільки його заявлено до неналежного відповідача. Позивач [PERSON] , в 2021 році звертаючись до суду з позовом про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, пред`явив вимоги до Дочірнього підприємства «Савсервіс Столиця», як власника автомобіля, який завдав шкоду. При цьому, вимог до страховика автомобіля RENAULT LOGAN, д.н.з. [NUMBER] позивач не заявляв, при цьому надаючи поліс №АК/9002615. Частина 1\~ст.48\~ЦПК України\~визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок\~\~зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Частиною 2\~ст.51 ЦПК України\~передбачено,\~що якщо\~позов подано\~не до\~тієї особи,\~яка повинна\~відповідати за\~позовом,\~суд до\~закінчення підготовчого\~провадження,\~а у\~разі розгляду\~справи за\~правилами спрощеного\~позовного провадження\~-\~до початку\~першого судового\~засідання за\~клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави\~\~позову. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50),\~\~від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня\~\~2018 року у справі №570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі\~\~№757/39920/15-ц (пункт\~\~31), від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц (пункт 63), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 71)). Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №200/8461/15-ц, від 03 травня 2022 року у справі №711/3591/21). Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 03 травня 2023 року у справі №200/7595/18. Таким чином, з урахуванням діючого на момент скоєння ДТП страхового полісу, суд приходить до висновку, що позивачем заявлено вимоги до неналежного відповідача, у зв`язку з чим у задоволенні позову до Дочірнього підприємства «Савсервіс Столиця» слід відмовити. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2\~ст. 137 ЦПК). У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до\~ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем..

Outcome: dismissed