Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернулась до суду з позовом Міністерства охорони здоров`я України про відшкодування моральної шкоди. Так, на момент звернення, позивач свої вимоги обґрунтувала тим, що неправомірними діями Клініко-експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України завдано моральної шкоди, оскільки їх дії призвели до загострення у позивача захворювань та виникненням гіпертонічних криз, що призвело до лікування. Відтак, позивач вважає, що у неї наявне право на відшкодування моральної шкоди, яку остання оцінює у розмірі 5 000,00 грн., у зв`язку з неправомірними діями відповідача. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2013 року під головуванням судді Соколова О. М. відкрито провадження у справі. 21.01.2014 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 28 січня 2014 року у справі закрито провадження, на підставі пункту 2 частини першої ст. 205 ЦПК України, у редакції Кодексу від 18 березня 2004 року № 1618-IV. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2014 року, скасовано ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2014 року та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Представником відповідача в судовому засіданні 06.05.2014 були подані письмові заперечення, в яких зазначено, що матеріалами справи не підтверджено завдання позивачу моральної шкоди. Окрім цього, відомості, які викладені у протоколі та висновку Клініко-експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України від 14.12.2010 р., перевірені та підтверджені висновками та протоколами Клініко-експертних комісій МОЗ України від 24.06.2011 та від 09.11.2012, перевіркою прокуратури м. Трускавця, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.04.2007 у справі №2-151/2007, яке залишено без змін апеляційною інстанцією, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.10.2012 у справі №2-1591/12. З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 20.11.2014 позивачем були подані письмові пояснення. 16.12.2014 позивачем було подано уточнення вимог, у якій позивач збільшила розмір моральної шкоди до 7000,00 грн. 19.05.2014 ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Середи К.О. позовну заяву [PERSON] до Міністерства охорони здоров`я України про відшкодування моральної шкоди було залишено без розгляду. 23.07.2014 ухвалою Апеляційного суду м. Києва було скасовано дану ухвалу та направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 21.08.2014 ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Середи К.О. було відмовлено у забезпечені доказів. 16.12.2014 позивачем було подано уточнення вимог. 21.09.2015 дана справа, на підставі розпорядження №403 від 21.09.2015, надійшла в провадження судді Печерського районного суду м. Києва Москаленко К.О. 27.01.2017 позивачем було подано заяву про уточнення вимог. 16.05.2017 представником позивача були подані додаткові пояснення по справі, в яких представник просив визнати незаконні дії зі складання Висновку клініко-експертної комісії МОЗ України від 14.12.2010 р. та стягнути моральну шкоду. 02.11.2017 представником позивача було подано клопотання про збільшення позовних вимог. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2018 року, головуючим суддею визначено суддю Підпалого В.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.06.2018 року під головуванням судді Підпалого В.В. цивільну справу прийнято до провадження. 19.02.2020 ухвалою Печерського районного суду м. Києва позовну заяву було залишено без руху. 17.03.2020 позивач подала заяву про усунення недоліків. 04.01.2021 представником відповідача було подано відзив на заяву про зміну позовних вимог, в якому було зазначено, що дана заява не може бути задоволена, оскільки висновки клініко-експертної комісії МОЗ України є актом індивідуальної дії, а спір щодо їх оскарження має ознаки публічно-правового спору, а тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Також, зазначено, що твердження позивача про вину відповідача є лише її суб`єктивною думкою, яка є безпідставною та необгрунтованою і не доводить наявність складових елементів для застосування у вигляді відшкодування моральної шкоди. Окрім того, питання щодо недостовірності інформації, викладеної у висновках та протоколах КЕК МОЗ від 14.12.2010 та від 24.06.2011 та стягнення моральної шкоди вже вирішувалось судами. 02.02.2021 позивачем було подано заяву про зміну позовних вимог. 25.05.2021 позивачем було подано додаткові пояснення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.01.2022 року під головуванням судді Підпалого В.В. частину позовних вимог залишено без розгляду в частині позовних вимог до Міністерства охорони здоров`я України, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в частині вимог до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги в частині: - визнання незаконними дії Міністерства охорони здоров`я України зі складання Висновку Клініко-експертної комісії МОЗ України від 14.12.2010 року; - визнання незаконними дії Міністерства охорони здоров`я України зі складання Висновку Клініко-експертної комісії МОЗ України від 24.06.2011 року; - визнання незаконними дії Міністерства охорони здоров`я України зі складання Висновку Клініко-експертної комісії МОЗ України від 09.11.2012 року, - залишено без розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.01.2022 року, під головуванням судді Підпалого В.В., закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 04.02.2022 ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Остапчук Т.В. було відмовлено в заявленому відводі судді Підпалому В.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.02.2022 року, під головуванням судді Підпалого В.В., заявлено самовідвід від розгляду даної справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2022 року, головуючим суддею у вказаній справі визначено суддю Новака Р.В. Постановою Київського апеляційного суду від 30.11.2022 ухвалу Печерського районного м. Києва від 27.01.2022 року скасовано і направлено до суду для продовження розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.01.2023 року, під головуванням судді Новака Р.В., у цивільній справі заявлено самовідвід. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.01.2023 року головуючим суддею визначено суддю Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.01.2023 року, під головуванням судді Григоренко І.В., у цивільній справі заявлено самовідвід. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу, що вчинено на підставі розпорядження № 38, судової справи між суддями від 06.02.2023 року головуючим суддею визначено суддю Батрин О.В. Ухвалою від 06 лютого 2023 року суддя Батрин О.В. заявила самовідвід від головування у цій справі. На підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н. В. № 41 від 08 лютого 2023 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи і передано матеріали цивільної справи судді Литвиновій І. В. Ухвалою від 13 лютого 2023 року суддя Литвинова І.В. заявила самовідвід від головування у цій справі. На підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н. В. № 55 від 21.02.2023 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи і передано матеріали цивільної справи судді Соколову О.М. Ухвалою від 23.02.2023 року суддя Соколов О.М. заявив самовідвід від головування у цій справі. На підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н. В. № 59 від 24.02.2023 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи і передано матеріали цивільної справи судді Волковій С.Я. 06.03.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва позовну заяву було прийнято до провадження судді Волкової С.Я. та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 12.05.2023 позивач подала заяву про уточнення вимог та просила суд: - визнати неправомірними дії Міністерства охорони здоров`я зі складання Висновку Клініко-експертної комісії МОЗ України від 14.12.2010 року; - визнати неправомірними дії Міністерства охорони здоров`я зі складання Висновку Клініко-експертної комісії МОЗ України від 24.06.2011 року. - визнати неправомірними дії Міністерства охорони здоров`я зі складання Висновку Клініко-експертної комісії МОЗ України від 09.11.2012 року. - стягнути з Міністерства охорони здоров`я України моральну шкоду у розмірі 50 000,00 гривень на користь [PERSON] . 12.05.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва позовну заяву [PERSON] до Міністерства охорони здоров`я України, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування моральної шкоди та про визнання незаконними дії зі складання висновку Клініко-експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України від 14.12.2010 р., від 24.06.2011 р., від 09.11.2012 р. в частині вимог до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , було залишено без розгляду. На підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н.В. № 207 від 03.07.2023 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи і передано матеріали цивільної справи судді Ільєвій Т.Г. 03.07.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва позовну заяву [PERSON] до Міністерства охорони здоров`я України про відшкодування моральної шкоди та про визнання незаконними дії зі складання висновку Клініко-експертної комісії МОЗ України від 14 грудня 2010 року, від 24 червня 2011 року, від 09 листопада 2012 року, було прийнято до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. 22.08.2023 відповідачем було подано відзив на заяву про зміну позовних вимог. Так, представником відповідача зазначено, що повноваження, компетенція, функції Міністерства охорони здоров`я України, визначені Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 № 90 (далі - Положення). Відповідно до підпункту 10 пункту 4 Положення, МОЗ України проводить клініко- експертну оцінку якості надання медичної допомоги. Відповідно до Положення про клініко-експертну комісію Міністерства охорони здоров`я України, затвердженого наказом МОЗ від 05.02.2016 № 69, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.02.2016 за № 286/28416, Клініко-експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України (далі - КЕК МОЗ) є консультативно-дорадчим органом, діючим на постійній (без виїзду на місце конкретного випадку) або тимчасовій основі (у разі виїзду на місце конкретного випадку), що утворюється для колегіального розгляду звернень фізичних та юридичних осіб, правоохоронних органів щодо клініко- експертних питань профілактики, діагностики, медичного лікування, реабілітації, оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування за конкретними випадками у закладах охорони здоров`я незалежно від форми ' власності та підпорядкування (далі - 303), а також фізичних осіб - підприємців, що провадять господарську діяльність у сфері охорони здоров`я у відповідній адміністративно- територіальній одиниці України (далі - ФОП). МОЗ у відносинах з фізичними та юридичними особами, під час реалізації своїх завдань та функцій, встановлених законодавством України, являється органом виконавчої влади та суб`єктом владних повноважень. Спори щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб відносяться до юрисдикції адміністративних судів відповідно до положень статті 19 КАС України. Даною заявою, на думку представника відповідача, позивач намагається об`єднати між собою різні позовні вимоги, що підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, без врахування вимог статті 20 ЦПК України та статті 19 КАС України. Окрім того, висновки клініко-експертної комісії МОЗ, оскарження яких заявлено в нових позовних вимогах, були складені від 14.12.2020 року, від 24.06.2011 року та від 09.11.2012 року. Також, представник вказує, що наявність вини відповідача має бути підтверджена доказами, які позивач не надав до суду. Таким чином, твердження позивача про вину відповідача є лише суб`єктивною думкою, яка є безпідставною та необгрунтованою і не доводить наявність складових елементів для застосування у вигляді відшкодування моральної шкоди. Відтак, представник відповідача заперечував щодо задоволення заяви про зміну позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 17.10.2023 позивачем було подано заперечення на відзив на заяву про уточнення позовних вимог. В даних запереченнях позивач зазначила, що відповідач у своєму відзиві дійшов хибного висновку про вимоги позивача, оскільки у позовній заяві позивач вказує, що саме в результаті неправомірних дій МОЗ України зі складання висновків КЕК від 14.12.2010, 24.06.2011 та 09.11.2012 року було спричинено моральну шкоду. Оскільки правовідносини між сторонами виникли з підстав відшкодування моральної шкоди спричиненої неправомірними діями відповідача при здійсненні контролю якості надання позивачу медичної допомоги, вони повинні регламентуватись положеннями ЦК України. Оскаржувальні висновки не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні норм процесуального закону, а тому не можуть бути предметом судового контролю при розгляді публічно-правового спору, відповідно до ст. 2,4,19 КАС України. Позивач зазначила, що неправомірні дії відповідачів зі складання висновку від 14.12.2010, 24.06.2011, 09.11.2012 року КЕК МОЗ України, спричинили порушення нормального способу життя, які проявились у душевних стражданнях спричинених суб`єктивним, неповажним ставленням до неї, як до особистості, членами комісії. Дії відповідачів порушили нормальні соціальні зв`язки заявника з оточуючими її людьми (рідними, знайомими, сусідами та ін.), які вважають всі її твердження щодо застосування до неї фізичного насильства під час незаконної примусової госпіталізації надуманими, що спричиняє постійну критику з їхньої сторони. Прийняття вказаного висновку спричинило суттєве погіршення стану здоров`я позивачки. Вона тепер постійно змушена звертатися до закладів охорони здоров`я з причин майже постійного поганого самопочуття (нервові зриви, серцево-судинні захворювання). Таким чином, у зв`язку з цим, позивач просить суд стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000,00 гривень. 23.10.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва було витребувано з Деснянського районного суду м. Києва документи, які містяться в матеріалах справи №754/12864/13-ц, а саме: оригінал історії хвороби Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні стосовно [PERSON] . 23.10.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва вирішено питання про розгляд справи у закритому судовому засіданні. 18.07.2024 позивачем були подані пояснення по справі. 12.08.2024 ухвалою Печерського районного суду м. Києва було витребувано від Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні (адреса:79021, м.Львів, вул.Кульпарківська, 95): а) ксерокопію витягу з Міжнародної статистичної класифікації хвороб Десятого перегляду (Клас V. Розлади психіки та поведінки), де зазначено код та формулювання діагнозу хвороби, який був встановлений [PERSON] в 2005 році, а саме :«(F07.8) Інші органічні розлади особистості та поведінки внаслідок захворювань, травм і дисфункціїмозку»; б) ксерокопію витягу з «Критеріїв діагностики і психотерапії розладів психіки та поведінки у дорослих» (Наказ МОЗ України № 271 від 27.10.2000р.), зазначивши розділи та пункти, де затверджені методи діагностики та лікування, умов, очікуваних результатів, середній термін лікування, які мали бути застосовані до [PERSON] при встановленні в 2005 році, у відповідності Міжнародної класифікації хвороб-10: (Клас V. Розлади психіки та поведінки), діагнозів: «(F07.8) Інші органічні розлади особистості та поведінки внаслідок захворювань, травм і дисфункції мозку»,«параноїдний синдром». Також витребувано від Комунального некомерційного підприємства «Дрогобицька районна поліклініка» Дрогобицької міської ради (адреса: 82100, м. Дрогобич, вулиця Січових Стрільців, 22 телефон/факс (03244)2-05-22): а) ксерокопію витягу з Міжнародної статистичної класифікації хвороб Десятого перегляду (Клас V.Розлади психіки та поведінки), де зазначено код та формулювання діагнозу хвороб, який був встановлений [PERSON] в 2005 році, а саме: «(F07.9) Неуточнений органічний розлад особистості та поведінки внаслідок захворювання, травми і дисфункції мозку»; б) ксерокопію витягу з «Критеріїв діагностики і психотерапії розладів психіки та поведінки» (Наказ МОЗ України № 271 від 27.10.2000р.), зазначивши розділи і пункти, де затверджені методи діагностики та лікування, умов,очікуваних результатів, середній термін лікування, при встановленні 17.06.05р. діагнозу «(F07.9). Неуточнений органічний розлад особистості та поведінки внаслідок захворювання, травми і дисфункції мозку». 14.11.2024 ухвалою Печерського районного суду м. Києва було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. 06.10.2025 позивачем у судовому засіданні були подані пояснення по справі. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та зазначив, що позивач була примусово госпіталізована без її дозволу, з метою приховати, на думку представника позивача, незаконні дії працівників установи, до якої позивач звернулась за допомогою. Відтак, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні, яке відбулось 08.04.2025, зазначила, що позивач багаторазово зверталась до МОЗ України, відповідно до її скарги тричі створювалсь клініко-експертна комісія, яка розглядала повністю пакет документів, крім історії хвороби позивача. Окрім цього, звернула увагу на те, що у відповідності до законодавства передбачені випадки можливості проведення психіатричного огляду без згоди такої особи, якщо її дії являють собою небезпеку для неї чи оточуючих. В судовому засіданні, яке відбулось 06.10.2025, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що 17.06.2005 року [PERSON] у супроводі працівника міліції доставлена спочатку з санаторію «Батьківщина» до Дрогобицької міської поліклініки для огляду лікарем-психіатром, а потім, на підставі направлення лікаря Дрогобицької міської поліклініки [PERSON] («у примусовому порядку за рішенням лікаря-психіатра»), була примусово, за допомогою працівника міліції, у наручниках госпіталізована до КЗ ЛОКПЛ. При цьому, сторона позивача стверджує, що у висновку КЕК МОЗ України зазначено, що позивач 17.06.2005 була проконсультована лікарем психіатром Дрогобицької міської поліклініки [PERSON] та скерована до КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня. На думку позивача, у висновку КЕК МОЗ України умисно не зазначено відомостей, що направлення до КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» здійснювалось у примусовому порядку за рішенням лікаря-психіатра [PERSON] . Позивач вказує, що згідно п.1 Положення КЕК МОЗ України, затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 24.02.2010 року №163 клініко- експертні комісії Міністерства охорони здоров`я України є постійно діючим органом, який створюється для колегіального розгляду клініко-експертних скарг громадян України, яким надавалась на території України медична допомога, питань якості медичної допомоги. Відповідно до п.2.1. Положення КЕК МОЗ України, КЕК МОЗ розглядає питання, визначені пунктом 1.1 цього Положення, в закладах охорони здоров`я (далі - 303) державної форми власності, що належить до сфери управління МОЗ та комунальної форми власності, що належать до сфери управління обласних державних адміністрацій під час проведення виїзних або невиїзних (шляхом запиту та отримання від 303 необхідних документів для клініко- експертної оиінки якості медичної допомоги) перевірок. Таким чином, на думку позивача, КЕК МОЗ України порушила вимоги п.1.1, 2.1 Положення, що виключило можливість належним чином встановити якість наданої медичної допомоги [PERSON] . 17.06.2005 року [PERSON] було доставлено до КЗ ЛОПЛ, де лікарем -психіатром було проведено огляд та у епікрізі вказано про добровільність госпіталізації позивача. На думку позивача, КЕК МОЗ України у частині виявлених недоліків було необгрунтовано вказано про госпіталізацію [PERSON] за власним проханням. На підтвердження добровільності госпіталізації [PERSON] жодного документу у представлених матеріалах КЕК МОЗ України не було. Так, згідно історії хвороби, яка знаходиться в КЗ ЛОКПЛ, лікарями-психіатрами 17.06.2005 та 18.06.2005 року було призначено препарати для лікування. З невідомих причин жодної психіатричної допомоги, яка була призначена лікарями-психіатрами під час примусової госпіталізації [PERSON] застосовано не було, постійного огляду і контролю з боку лікарів чи інших медичних працівників вищевказаного закладу охорони здоров`я здійснено не було. При цьому, КЕК МОЗ України, під час розгляду звернень позивача, належно не здійснило дослідження наявних для вивчення матеріалів і не встановила відсутність необхідної постійної медичної психіатричної допомоги позивачу, чим було проігноровано вимоги ст.8 Закону України «Про психіатричну допомогу». На підтвердження вказаного факту є лист лікарських призначень, у якому були з 19.06.2005 по 20.06.2005 року відсутні записи про застосування виписаних препаратів медичними працівниками КЗ ЛОКПЛ та проведення оглядів-консультацій хворого. Таким чином, загальний строк примусової госпіталізації [PERSON] склав 9 діб (з 17.06.2005 по 25.06.2005 року). Лікарями-психіатрами були встановлені ознаки параноїдального синдрому. Відповідно до критеріїв діагностики і психотерапії розладів психіки та поведінки встановлена діагнозом хвороба відноситься до категорії «Специфічних розладів психіки» і рекомендований строк стаціонарного лікування хворого становить мінімум 30 днів. У резолютивній частині висновку КЕК МОЗ України від 14.12.2005 року було вказано про виписку [PERSON] у задовільному стані за згодою позивача. Разом з цим, позивач вказує, що вказане твердження КЕК МОЗ України у висновку від 14.12.2005 року жодним документом не підтверджено, критерії діагностики і психотерапії не були враховані при вивченні якості надання медичних послуг КЗ ЛОКПЛ. Окрім цього, у висновку КЕК МОЗ України від 14.12.2010 року в частині виявлених недоліків та порушень було вказано про «госпіталізацію [PERSON] , у зв`язку з неадекватною поведінкою, скоєнням суспільно-небезпечних дій (по дряпання міліціонера та руйнуванням кабінету у санаторії «Батьківщина»), У той же час, після примусової госпіталізації, [PERSON] звернулась до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, інспектор якого направив її на судово-медичну експертизу, для встановлення ступеню тяжкості отриманих тілесних ушкоджень нею після госпіталізації. Висновком судово-медичної експертизи стало підтвердження наявності у потерпілої легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров 'я. Факт нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] працівником міліції в матеріалах наданих КЕК МОЗ України жодним поясненням, судово-медичною експертизоючи іншими матеріалами не підтверджений. У заключній частині висновку КЕК МОЗ Україна від 14.12.2010 року вказала про надання медичної допомоги [PERSON] у відповідності до психічного стану, встановленого діагнозу та в рамках діючого законодавства з урахуванням клінічних протоколів, які діяли на той час. На виконання доручення Прем`єр міністра України від 12.03.2003 року №14494 до доручення Президента України від 06.03.2003 №1-1/252 щодо прискорення розроблення і запровадження протоколів лікування вперше клінічні протоколи у галузі «Психіатрія» були затверджені Наказом №59 від 05.02.2007 року «Про затвердження клінічних протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «Психіатрія». Відповідно до п.1.3 Положення КЕК МОЗ України, під час виконання покладених на неї завдань керується Конституцією України, законами України, актами Президента України, постановами Верховної Ради України, постановами Кабінету Міністрів України, наказами МОЗ, а також цим Положенням. Відповідно до п.4.1 Положення КЕК МОЗ України члени КЕК МОЗ України несуть відповідальність за достовірність та обґрунтованість результатів проведеної клініко- експертної оцінки якості медичної допомоги. Тобто, КЕК МОЗ України вказала у своєму висновку від 14.12.2010 року про лікування [PERSON] , на підставі неіснуючих на той час клінічних протоколів, що є недостовірною інформацією, за яку членів КЕК притягнуто до відповідальності не було. У Висновку КЕК МОЗ України від 14.12.2010 року було вказано про складання висновку на підставі фактів викладених у зверненнях [PERSON] (вх. №6/1246-1721-549 та №6/1246- 1721-548 від 28.10.2010 року). Так, позивачем 28.10.2010 року було подано скаргу №6/1246-Г/21-548 на незаконні дії головного спеціаліста відділу спеціалізованої медичної допомоги Департаменту розвитку медичної допомоги МОЗ України Поліщук Юрія Борисовича та працівника приймальної [PERSON] . Дані працівники відмовилися надавати заявнику матеріали службового розслідування дій працівників КЗ ЛОКПЛ та Дрогобицької міської поліклініки, яке було проведено за зверненнями позивача та приймати звернення про порушення її прав, обґрунтовуючи відмову у прийнятті документів захворюванням заявника. Дане звернення заявника було направлене в порядку Закону України «Про звернення громадян» з вимогою проведення службового розслідування стосовно вищевказаних осіб, за фактом порушення її законних прав та інтересів, визначених Конституцією та законами України. Пунктом 1.1. Положення про КЕК МОЗ України визначено, що Клініко-експертні комісії Міністерства охорони здоров`я України (далі - КЕК МОЗ) є постійно діючим органом, який створюється для колегіального розгляду клініко-експертних питань діагностики, лікування та реабілітації, скарг громадян України та інших осіб, яким надавалась на території України медична допомога, питань якості медичної допомоги, а також відповідних звернень підприємств, організацій, установ, фондів соціального страхування, судових органів, прокуратури, тощо. Подана [PERSON] скарга №6/1246-Г/21-548 до МОЗ України, на її думку, була розглянута з порушенням положення про КЕК МОЗ України, оскільки повноважень на розгляд вказаної скарги комісія не мала. КЕК МОЗ України 24.06.2011 року було проведено засідання, з метою перевірки фактів, викладених у зверненнях [PERSON] від 28.10.2010 року та 24.04.2011 року, стосовно надання їй медичної допомоги, в умовах КЗ ЛОКПЛ, Дрогобицької міської поліклініки та санаторію «Батьківщина». [PERSON] було поставлено ідентичні питання, які були досліджені та оцінені у висновку КЕК МОЗ України від 14.12.2010 року. За результатами розгляду скарги [PERSON] висновком КЕК МОЗ України від 24.06.2011 року було встановлено про порушення процедури госпіталізації, визначеної Законом України «Про психіатричну допомогу». Було підтверджено факт відсутності добровільної згоди на госпіталізацію [PERSON] . Разом з цим, на думку позивача, висновок КЕК МОЗ України від 14.12.2010 року був складений поверхово, без додаткового витребування матеріалів та їх поглибленого вивчення, вказаний висновок має однобічний, неконкретний характер, що мало наслідком прийняття незаконного висновку з порушенням Положення про КЕК МОЗ України та Закону України «Про психіатричну допомогу». Таким чином, позивач вважає, що висновком від 14.12.2010 року КЕК МОЗ України спричинено порушення нормального соціального устою [PERSON] , яка виявилося у душевних стражданнях, спричинених суб`єктивним, неповажним ставленням до неї, як до особистості, членами комісії. Вказаний висновок порушив нормальні соціальні зв`язки заявника з оточуючими її людьми (рідними, знайомими, сусідами та ін.), які вважають всі її твердження щодо застосування до неї фізичного насильства під час незаконної примусової госпіталізації надуманими, що спричиняє постійну критику з їхньої сторони. Таким чином, прийняття вказаного висновку спричинило суттєве погіршення стану здоров`я позивача, остання змушена звертатися до закладів охорони здоров`я, з причин майже постійного поганого самопочуття. Окрім цього, позивач звертає увагу, на факт наявності кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість), відомості про яке було внесено прокуратурою Львівської області завиявленими фактами порушення вимог законодавства в частині надання допомоги у примусовомупорядку. Також, в судовому засіданні позивачем були подані пояснення, в яких зазначено, що 14.12.2010р., 24.06.2011р., 09.11.2012р., в Міністерстві охорони здоров`я України, відповідно до п 1.1 «Положення про клініко-експертні комісії Міністерства охорони здоров`я України» Наказ №163 від 24.02.2010р., створювались, клініко-експертні комісії МОЗ України (надалі - КЕК МОЗ) для колегіального розгляду клініко-експертних питань діагностики, якості надання медичної допомоги [PERSON] , розбіжності встановлених діагнозів, недотримання закладами охорони здоров`я стандартів медичної допомоги в умовах Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні, Дрогобицької міської поліклініки, Трускавецького санаторію «Батьківщина». Разом з цим, клініко-експертними комісіями Міністерства охорони здоров`я складались протоколи та висновки від 14.12.2010р., від 24.06.2011р., від 09.11.2012р. з грубим порушенням вимог чинного законодавства, щодо їх змісту та процедури складання, а тому, на її думку, до зазначених висновків було внесно недостовірну інформацію. Також, позивач у судовому засіданні у своїх поясненнях зазначила, що інформація, зазначена в висновках та протоколах КЕК МОЗ від 14.12.2010р., 24.06.2011р., 09.11.2012р., є неправдивою та перекрученою. Відтак, незаконні дії Клініко-експертних комісій Міністерства охорони здоров`я від 14.12.2010р., 24.06.2011р., 09.11.2012р., спричинили порушення нормального способу життя [PERSON] які виявилися у душевних стражданнях спричинених суб`єктивним, неповажним ставленням до неї, як до особистості. Прийняття вказаних висновків спричинило суттєве погіршення стану здоров`я позивача, яка тепер постійно змушена звертатися до закладів охорони здоров`я з причин майже постійного поганого самопочуття. З врахуванням зазначеного, позивач звернулась до суду та просить: - визнати неправомірними дії Міністерства охорони здоров`я зі складання Висновку Клініко-експертної комісії МОЗ України від 14.12.2010 року. - визнати неправомірними дії Міністерства охорони здоров`я зі складання Висновку Клініко-експертної комісії МОЗ України від 24.06.2011 року. - визнати неправомірними дії Міністерства охорони здоров`я зі складання Висновку Клініко-експертної комісії МОЗ України від 09.11.2012 року. - стягнути з Міністерства охорони здоров`я України моральну шкоду у розмірі 50 000,00 гривень на користь [PERSON] . З врахуванням встановлених обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. Згідно з пунктами «а», «д», «ї» частини першої статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та соціальне обслуговування і забезпечення, який є необхідним для підтримання здоров`я людини; кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я. Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 8 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров`я і забезпечує його захист. У разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди. Судовий захист права на охорону здоров`я здійснюється у порядку, встановленому законодавством. Статтею 33 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено, що медична допомога надається відповідно до медичних показань професійно підготовленими медичними працівниками, які перебувають у трудових відносинах із закладами охорони здоров`я, що забезпечують надання медичної допомоги згідно з одержаною відповідно до закону ліцензією, та фізичними особами - підприємцями, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку і можуть перебувати з цими закладами у цивільно-правових відносинах. Медична допомога за видами поділяється на екстрену, первинну, вторинну (спеціалізовану), третинну (високоспеціалізовану), паліативну, медичну реабілітацію. Також, статтею 8 Конвенції про захист прав і гідності людини щодо застосування біології та медицини ( Конвенції про права людини та біомедицину)від 04.04.1997 року встановлено, що якщо через надзвичайну ситуацію відповідна згода не може бути отримана, будь-яке необхідне з медичної точки зору втручання може негайно здійснюватися в інтересах здоров`я відповідної особи. Приписами ст. 37 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено, що медичні працівники зобов`язані невідкладно надавати необхідну медичну допомогу у разі виникнення невідкладного стану людини. Так, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28 вересня 2012р. № 752, затверджено Порядок контролю якості медичної допомоги (далі - по тексту Порядок №752), який було розроблено з метою впровадження та організації роботи щодо управління якістю медичної допомоги. Згідно із пунктом 2 Порядку № 752 він спрямований на забезпечення одержання пацієнтами медичної допомоги належної якості. За приписами пунктів 7 та 8 Порядку № 752, контроль якості надання медичної допомоги здійснюється за такими складовими: структура, процес та результати медичної допомоги; організація надання медичної допомоги; контроль за реалізацією управлінських рішень; відповідність кваліфікаційним вимогам медичних працівників, у тому числі керівників закладів охорони здоров`я; вивчення думки пацієнтів щодо наданої медичної допомоги; забезпечення прав та безпеки пацієнтів під час надання їм медичної допомоги. Контроль якості наданої медичної допомоги проводиться у випадках смерті пацієнтів, первинного виходу на інвалідність осіб працездатного віку, розбіжності встановлених діагнозів, недотримання закладами охорони здоров`я стандартів медичної допомоги (медичних стандартів), клінічних протоколів, табелів матеріально-технічного оснащення, а також у випадках, що супроводжувалися скаргами пацієнтів та/або близьких осіб, які доглядають за пацієнтами, шляхом клініко-експертної оцінки якості та обсягів медичної допомоги. Так, вбачається, що 14.12.2010р., 24.06.2011р., 09.11.2012р., Міністерством охорони здоров`я України, відповідно до п 1.1 «Положення про клініко-експертні комісії Міністерства охорони здоров`я України» Наказ №163 від 24.02.2010р., створювались клініко-експертні комісії МОЗ України (надалі - КЕК МОЗ) для колегіального розгляду клініко-експертних питань діагностики, якості надання медичної допомоги [PERSON] , розбіжності встановлених діагнозів, недотримання закладами охорони здоров`я стандартів медичної допомоги в умовах Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні, Дрогобицької міської поліклініки, Трускавецького санаторію «Батьківщина». Відповідно до Порядку контролю якості медичної допомоги, який затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.09.2012 № 752, контроль якості наданої медичної допомоги проводиться у випадках смерті пацієнтів, первинного виходу на інвалідність осіб працездатного віку, розбіжності встановлених діагнозів, недотримання закладами охорони здоров`я стандартів медичної допомоги (медичних стандартів), клінічних протоколів, табелів матеріально-технічного оснащення, а також у випадках, що супроводжуються скаргами пацієнтів та/або близьких осіб, які доглядають за пацієнтами, шляхом клініко-експертної оцінки якості та обсягів медичної допомоги. Клініко-експертна оцінка якості та обсягів медичної допомоги здійснюється шляхом експертизи клінічних питань діагностики, лікування та реабілітації медичними радами закладів охорони здоров`я, клініко-експертними комісіями Міністерства охорони здоров`я України та/або управлінь охорони здоров`я протягом 30 днів з дня надходження відповідного звернення або з ініціативи Міністерства охорони здоров`я України, про що складається висновок за результатами клініко-експертної оцінки за формою, наведеною в додатку до цього Порядку. Відповідно до Положення про клініко-експертну комісію Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, яке затверджене наказом Міністерства охорони здоров`я України від 06.08.2013 № 693 «Про організацію клініко-експертної оцінки якості медичної допомоги» клініко-експертна комісія (далі - КЕК) створюється Міністерством охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурними підрозділами з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій для колегіального розгляду клініко-експертних питань діагностики, лікування та реабілітації в закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування та у фізичних осіб - підприємців, що провадять господарську діяльність з медичної практики щодо надання медичної допомоги та медичних послуг. Клініко-експертна комісія проводить клініко-експертну оцінку якості та обсягів медичної допомоги та медичних послуг шляхом експертизи клінічних питань діагностики, лікування та реабілітації, наявності відповідної кваліфікації спеціалістів за напрямком надання медичної допомоги та медичних послуг. З матеріалів справи вбачається, що 10.12.2010 року Першим заступником Міністра охорони здоров`я України було видано наказ №480-Адм про проведення клініко-еспертної оцінки якості надання психіатричної допомоги [PERSON] . На підставі зазначеного наказу, Членами Клініко - експертної комісії МОЗ України було здійснено розгляд звернень [PERSON] щодо якості надання їй психіатричної допомоги. Таким чином, висновком зазначеної комісії від 14.12.2010 року фактів порушення законодавства при госпіталізації та надані медичної допомоги гр. [PERSON] не було встановлено. 10.05.2011 Заступником Міністра охорони здоров`я України було видано наказ «143-Адм «Про проведення клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги [PERSON] в умовах комунального закладу «Львівська обласна психіатрична лікарня», Дрогобицької міської поліклініки санаторію «Батьківщина». На підставі зазначеного наказу, Члени Клініко - експертної комісії МОЗ України було здійснено розгляд звернень [PERSON] від 28.10.2010, 24.04.2011 стосовно надання їй медичної допомоги в умовах комунального закладу «Львівська обласна психіатрична лікарня», Дрогобицької міської поліклініки, санаторію «Батьківщина». Таким чином, даною комісією було надано висновок від 24.06.2011, в якому комісія встановила, що госпіталізація [PERSON] до лікувального закладу «Львівська обласна психіатрична лікарня» була обґрунтована, але при її здійсненні була порушена процедура, згідно Закону України «Про психіатричну допомогу». Також у даному висновку зазначено, що при госпіталізації хворої була порушена процедура Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки згода на госпіталізацію фіксується у медичній документації за підписом особи, який у даному випадку відсутній. Висновоком Членів Клініко - експертної комісії МОЗ України від 09.11.2012 також не було виявлено порушень щодо госпіталізації позивача. Окрім цього, вбачається, що позивач зверталась до суду, з метою відновлення своїх прав шляхом подачі позовів. 18.01.2007 року Деснянським районним судом м. Києва було ухвалено рішення по справі №2-151/2007 за позовом [PERSON] до Спеціалізованого Трускавецького санаторію «Батьківщина» та Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Даним рішенням у задоволені позову було відмовлено та залишено в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2007 року. Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.10.2012 року у задоволенні позову [PERSON] до Міністерства охорони здоров`я Україн, [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування, було відмовлено. З врахуванням обставин, на які посилається позивач та досліджених матеріалів справи, суд прийшов до висновку, що не вбачає доказів, які б вказували на обґрунтованість доводів позивача щодо неправомірності дій сторони відповідача зі складання зазначених висноків. З доводів позивача вбачається, що остання не погоджується з зазначеними висновками, вважає їх недостовірними та не дослідженими в повній мірі, однак суд таких доводів не приймає, виходячи з наступного. Позивач, посилаючись на невірність висновків комісії, не надає жодних доказів, які мають значення для визнання дій МОЗ при їх складанні неправомірними, оскільки дані висновки не є оскарженими або ж будь-яким чином спростованими. Також, суд критично оцінює виписки, висновки лікарів, медичні заключення, виписки лікаря, як докази по да даній справі, оскільки для їх належної оцінки необхідні спеціальні знання та проведення судової медичної експертизи. Так, причинний зв`язок між протиправністю діяння та настанням шкідливих наслідків, як третя умова настання цивільно-правової відповідальності у сфері медичної діяльності, полягає у встановленні реального зв`язку між діями лікаря і настанням негативних наслідків, при цьому, саме для встановлення причинного зв`язку і проводиться судово-медична експертиза. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, а стороною позивача не було, всупереч ст.43 ЦПК України, у взаєморозумінні із положеннями ст.78 ЦПК України, заявлено клопотання про призначення відповідної експертизи. Окрім цього, на думку суду, такі обґрунтування щодо неправомірності дій лікарів, не вірності застосування протоколів лікування під час обстеження позивача не стосуються предмету даного спору, оскільки мають бути окремим предметом оскарженя дій інших осіб, а тому суд не приймає таких доводів та не розглядає їх в контексті встановлення неправомірності дій саме відповідача. Суд, відхилає доводи позивача, зазначені у поясненнях щодо аналізу висновків від 14.12.2010 р., від 24.06.2011 р., від 09.11.2012 р., оскільки зазначення про недостовірність інформації, зазначених у них, не ставиться перед судом у вимогах позивача, не підтверджується належними доказами відповідних спеціалістів та вже було предметом розгляду Печерським районним судом м. Києва від 23.10.2012 №2-1591/12. Доводи позивача щодо недостовірності зазначених висновків, є її суб`єктивним трактуванням та не підтверджуються доказами, а тому доводи сторони відповідача в цій частині є обґрунтованими. Крім того, суд вважає, що доводи представника відповідача щодо того, що спори про оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб відносяться до юрисдикції адміністративних судів, відповідно до положень статті 19 КАС України, є в певній мірі обґрунтованими, оскільки посилаючись на неправомірні дії МОЗ, позивач фактично оскаржує їх рішення. Таким чином, суд вважає, що в межах заявлених вимог стороною позивача не недоведено неправомірності дій відповідача при складані висновків клініко-експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України від 14.12.2010 р., від 24.06.2011 р., від 09.11.2012 р., а тому доводи позивача є необґрунтованими, виходять за межі заявлених вимог та за рамки повноважень суду та є суб`єктивним аналізом викладеного в них. Щодо посилань на кримінальне провадження, то суд звертає увагу, що сам факт розслідування правоохоронним органом кримінального провадження, не є доказом заподіяння моральної шкоди позивачу з боку відповідача, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, преюдиціальне значення у даному випадку може мати лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, а тому ткі доводи є необґрунтованими. Окрім цього, актуальної інформації щодо кримінального провадження суду не надано. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про необґрунтованість та недовденість обставин, на які посилається позивач. Щодо присумусової госпаіталізації, суд прийшов до наступних висноків. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що обов`язковою умовою для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку є встановлення в особи тяжкого психічного розладу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу», тяжкий психічний розлад - це розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Суду не надано жодного доказу того, що підставою для госпіталізації та лікування позивача був встановлений в неї тяжкий психічний розлад. Разом з цим, у висновках, які не є оскарженими, зазначено про наявність підстав примусової госпіталізації. При цьому, у висновку від 24.06.2011 комісія встановила, що госпіталізація [PERSON] до лікувального закладу «Львівська обласна психіатрична лікарня» була обґрунтована, але при її здійсненні була порушена процедура, згідно Закону України «Про психіатричну допомогу». Також у даному висновку зазначено, що при госпіталізації хворої була порушена процедура Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки згода на госпіталізацію фіксується у медичній документації за підписом особи, який у даному випадку відсутній. В окремих рішеннях Європейського суду з прав людини зазначалося, що людина не повинна позбавлятися волі, доки не доведено, що людина є хворою, психічна хвороба має бути такого ступеню та характеру, які б виправдовували обов`язкове позбавлення волі, одним з необхідним елементів законності позбавлення волі психічно хворих є відсутність свавілля; позбавлення волі є такою суворою мірою, що воно може бути виправданим лише коли інші засоби, менш жорстокі, були недостатні для захисту особистого та суспільних інтересів (Справи: Коровіни проти Росії, Загідуліна проти Росії), необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (Справа «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), рішення від 24 жовтня 1979 року ,п. 39, Series A № 33). У справі «Заїченко проти України (№2)» Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, неможна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само). Трактування ст.5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод дає таке тлумачення: «кожен має право на свободу та особисту недоторканість», «нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом». Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні по справі «Акопян проти України» (Заява № 12317/06) вказує на те, що для того, щоб встановити чи мало місце «позбавлення свободи», треба врахувати цілу низку чинників, які постають у конкретній справі. Поняття позбавлення свободи поєднує у собі як об`єктивний елемент, а саме тримання особи в обмеженому просторі протягом значного періоду часу, так і суб`єктивний елемент, тобто відсутність достовірної згоди особи на таке тримання (див. рішення від 16 червня 2005 року у справі «Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany), заява № 61603/00, пп. 71 і 74, ЄСПЛ 2005-V). Статтею 3 Конституції України «найвищою соціальною цінністю визнано людину, а її права, свободи та їх гарантії відповідно до вимог цієї статті мають визначати зміст і спрямування діяльності держави», також ст.55 Конституції України передбачає, що «кожен має право будь-якими незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від правопорушень і протиправних посягань». Відповідно до ст.28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності, а ст.297 ЦК України визначає, що гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Право на повагу до його гідності є одним із небагатьох абсолютних прав людини, тобто таким, яке за жодних обставин не може бути обмежене. Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено право кожної людини на свободу пересування, тобто вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом. В даному випадку висновком комісії від 24.06.2011 в певній мірі було встановлено порушення прав позивача щодо госпаталізації, без її згоди. Разом з цим, відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України, належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Таким чином, на думку суду, позивач посилаюсь на завдання шкоди через примусову госпіталізацію без її згоди, помилково обрала сторону відповідача, як особу, яка має відшкодувати шкоду, оскільки в силу зазначеного, МОЗ України в даному випадку лише виступає органом, уповноважені особи якого виконували свої функції щодо розгляду звернень у відповідності до своїх повноважень, однак даний відповідач не вчиняв дії щодо примусової госпіталізації. При цьому, суд звертає увагу, що наявне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.01.2007 у справі №2-151/2007 за позовом [PERSON] до Спеціалізованого Трускавецького санаторію «Батьківщина» та Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. З даного рішення вбачається, що позивач при зверненні до зазначеного суду посилалась на примусову госпіталізацію, а тому дане питання було предметом розгляду та рішення набрало законної сили. У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності. Так, за змістом статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, у правовідносинах щодо відшкодування шкоди діє презумпція винуватості заподіювача шкоди: не позивач доводить наявність вини відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини. Частина перша статті 1167 ЦК України визначає загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди, за наявності яких виникає відповідне зобов`язання. До них належать: моральна (немайнова) шкода, протиправна дія (бездіяльність), причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) і такою шкодою, вина. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода. Наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено причино-наслідкового зв`язку, що саме діями відповідача було завдано їй шкоду, при наданні висноків КЕК МОЗ України та відповідач не є особою, яка несе відповідальність за примусову госпіталізацію. Таким чином, суд вважає, що доводи позивача є узагальненими, не конкретизованими, суб`єктивними, які не підтверджуються належними доказами, що вказує про неефективність обраного способу захисту своїх прав. Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відтак, позов не підлягає задоволенню, з зазначених вище підстав.

Outcome: dismissed