Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) на користь ТОВ "ЮНІТ КАПІТАЛ" (01024, м. Київ, вул. Рогнідинська, будинок 4, літера А, офіс 10, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ: 43541163) заборгованість за Кредитним договором № 336919207 від 28.12.2020 року у розмірі 88877,80 грн. Щодо судових витрат позивач просить судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн покласти на відповідача В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 28 грудня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладено кредитний договір № 336919207 у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, у порядку, передбаченому положеннями ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідач, перебуваючи у своєму особистому кабінеті на сайті кредитодавця, ознайомився з правилами надання грошових коштів у позику, заповнив анкету-заяву, вказав свої персональні дані та реквізити платіжної картки, після чого підтвердив приєднання до умов договору шляхом введення одноразового ідентифікатора та натискання відповідної кнопки підтвердження. Після підписання договору кредитодавець перерахував на платіжну картку відповідача грошові кошти у сумі 22000,00 грн, що підтверджується платіжними документами та довідкою банку, отже первісний кредитор виконав свій обов`язок щодо надання кредиту в повному обсязі, а відповідач приступив до виконання договору, здійснюючи часткові платежі, чим фактично підтвердив існування та прийняття умов кредитного договору. Представник позивача вказав, що відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір є двостороннім, покладає на кредитодавця обов`язок надати грошові кошти, а на позичальника - обов`язок повернути кредит та сплатити проценти. Умовами договору № 336919207 сторони погодили розмір кредиту, строки та порядок його повернення, вид і розмір процентних ставок, у тому числі дисконтної, індивідуальної та базової, а також механізм їх застосування, зокрема із використанням відкладальної обставини у розумінні статті 212 ЦК України на випадок користування кредитом після закінчення дисконтного періоду. Проценти за користування кредитом нараховувались за погодженими ставками за кожен день користування грошовими коштами до моменту їх фактичного повернення. Внаслідок неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань, неповної і несвоєчасної сплати платежів утворилась прострочена заборгованість, яка станом на момент звернення до суду становить 88877,80 грн, з яких 22000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 66877,80 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами, що підтверджується розрахунками заборгованості, складеними попередніми кредиторами, та випискою з особового рахунку боржника за період з 04 вересня 2024 року по 19 вересня 2024 року. Крім того, представник позивача зазначив, що право вимоги за кредитним договором № 336919207 від 28 грудня 2020 року неодноразово відступалося на підставі договорів факторингу. Так, 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого неодноразово продовжувався додатковими угодами, а перехід права вимоги до відповідача підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 127 від 29 березня 2021 року. Надалі 05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого також продовжений додатковими угодами, а право вимоги до відповідача за тим самим кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30 травня 2023 року. У подальшому 04 вересня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем укладено договір факторингу № 0409/24, на підставі реєстру боржників та акта приймання-передачі реєстру боржників право грошової вимоги до відповідача в розмірі 88877,80 грн перейшло до позивача. Представник позивача послався на приписи статей 512, 514, 1077, 1078 ЦК України, а також положення ЗУ «Про банки і банківську діяльність», відповідно до яких кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою шляхом відступлення права вимоги, при цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу цих прав. Також представник позивача зазначив, що відповідач, незважаючи на належне повідомлення про існування зобов`язання та перехід права вимоги, не погасив заборгованість у добровільному порядку, чим порушив вимоги статей 525, 526, 530, 610, 611 ЦК України. З огляду на приписи частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний на вимогу кредитора сплатити суму боргу, а також інші передбачені законом наслідки прострочення, однак у межах даного позову позивач просить стягнути з відповідача саме суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 88877,80 грн. Окремо представник позивача вказав, що позивачем сплачено судовий збір у сумі 2422,40 грн із застосуванням понижувального коефіцієнта 0,8 відповідно до частини третьої статті 4 ЗУ «Про судовий збір» у зв`язку з поданням позову в електронній формі, а також понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн на підставі договору про надання правничої допомоги № 09/09/24-02 від 09 вересня 2024 року, додаткової угоди до нього та акта приймання-передачі наданих послуг. У зв`язку з цим представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму основної заборгованості та покласти на відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи. У відзиві на позовну заяву, поданому 14 квітня 2025 року, представник відповідача адвокат Калінін С.К. просить відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи це такими доводами. Заперечуючи проти позову по суті, представник відповідача зазначає, що позивач не довів належними та допустимими доказами набуття ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» статусу кредитора за кредитним договором № 336919207 від 28 грудня 2020 року, оскільки надані договори факторингу від 28 листопада 2018 року, 05 серпня 2020 року та 04 вересня 2024 року укладені раніше, ніж спірний кредитний договір, не містять належного підтвердження існування та обсягу права вимоги на момент його відступлення, а витяг з реєстру прав вимог № 127 від 29 березня 2021 року надано без самого реєстру та без доказів оплати за відступлені права вимоги. На думку представника відповідача, за таких обставин відсутні докази дійсного переходу права грошової вимоги від первісного кредитора до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», далі до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» і, зрештою, до позивача, що суперечить вимогам статей 512, 514 ЦК України та усталеній судовій практиці Верховного Суду щодо відступлення права вимоги. Крім того, у відзиві наголошується, що позивач не довів факту належного укладення електронного кредитного договору з відповідачем відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», оскільки матеріали справи не містять доказів проходження [PERSON] ідентифікації в інформаційно телекомунікаційній системі кредитодавця, отримання та використання ним одноразового ідентифікатора, а також відсутні електронні докази або їх належним чином засвідчені копії, які б підтверджували реєстрацію відповідача в особистому кабінеті та вчинення ним дій з акцепту оферти. Подані паперові копії електронних документів, на які посилається позивач, на думку представника відповідача, не відповідають вимогам щодо допустимості та достовірності електронних доказів, визначених статтями 76, 78, 79, 96, 100 ЦПК України, а також правовим висновкам Верховного Суду щодо оцінки таких доказів. Представник відповідача також вказує, що позивач не надав суду жодних первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували фактичне перерахування кредитних коштів відповідачу, зокрема належно оформлених платіжних документів чи виписок з банківського рахунку, що відповідали б вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ № 75 від 04 липня 2018 року. Натомість надана «виписка з особового рахунка за кредитним договором» складена самим позивачем, не містить обов`язкових реквізитів первинного документа, не дає можливості встановити період і порядок формування заборгованості, а проект платіжного доручення та довідка банку не дозволяють ідентифікувати отримувача коштів та факт їх реального зарахування на рахунок саме відповідача. Окремо у відзиві зазначено, що розрахунок заборгованості, поданий позивачем, є внутрішнім документом фінансової установи, складеним одноосібно кредитором, не підтверджений жодними первинними документами, не містить даних про застосовану відсоткову ставку, періоди нарахування та структуру боргу, а тому не може вважатися належним і достатнім доказом розміру заявленої до стягнення заборгованості. Представник відповідача посилається на правові висновки Верховного Суду щодо того, що сам по собі розрахунок заборгованості не є безспірним доказом існування боргу та його розміру без підтвердження первинними документами. Також представник відповідача звертає увагу суду, що навіть у разі доведення факту укладення кредитного договору та надання коштів, нарахування відсотків позивачем суперечить вимогам статей 536, 625, 1048 ЦК України та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, оскільки проценти за користування кредитом можуть нараховуватися лише в межах строку кредитування, а після спливу цього строку кредитор має право виключно на проценти як міру відповідальності за статтею 625 ЦК України, визначені у річних, а не у вигляді щоденного відсотка від суми кредиту. За твердженням відповідача, позивач нарахував проценти за межами строку кредитування, не зазначивши при цьому конкретної відсоткової ставки та періоду їх нарахування, що робить заявлений розмір процентів 66 877,80 грн необґрунтованим і таким, що не відповідає закону. Крім того, представник відповідача посилається на те, що [PERSON] з 12 липня 2024 року проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] за призовом під час мобілізації, у зв`язку з чим на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», які виключають нарахування штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом за відповідний період. У зв`язку з цим представник відповідача вважає нарахування процентів та комісій за користування кредитом у період проходження відповідачем військової служби таким, що суперечить вимогам закону та підлягає скасуванню. Також у відзиві зазначено, що позивач, звертаючись до суду, не скористався процесуальними можливостями щодо належного забезпечення та подання доказів, не заявляв клопотань про витребування документів чи забезпечення доказів, у зв`язку з чим, на думку представника відповідача, позивач має нести ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням відповідних процесуальних дій. Окремо представник відповідача повідомляє, що відповідач поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000 грн за договором з Адвокатським бюро «Калінін і Партнери» та просить у разі відмови у задоволенні позову стягнути зазначені витрати з позивача на користь відповідача. У додаткових поясненнях поданих 23 квітня 2025 року представник позивача зазначає, що первісним кредитором належним чином виконано зобов`язання щодо перерахування кредитних коштів відповідачу. Платіжне доручення та довідка АТ КБ «ПриватБанк» підтверджують проведення переказу на картковий рахунок, який був особисто вказаний відповідачем при оформленні заявки. Представник підкреслює, що Банк, як незаінтересована особа, засвідчив факт зарахування коштів, а тому такі докази є достовірними та належними. У додаткових поясненнях також наголошується, що жодних юридичних фактів, які б свідчили про помилковий або неналежний переказ, не встановлено. Представник позивача посилається на статтю 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», відповідно до якої рух коштів вважається помилковим лише у разі списання або зарахування не на той рахунок. Подібних обставин у даній справі не встановлено, тому всі перекази є чинними, а факт отримання коштів відповідачем доведеним. Представник позивача вказує, що позивач вичерпав усі можливі заходи щодо подання та забезпечення доказів у справі. Докази, надані позивачем, містять відомості щодо предмета доказування, є належними, допустимими та достатніми відповідно до статей 76-81 ЦПК України. Позивач подав їх разом із позовом, що узгоджується з частиною другою статті 83 ЦПК України. Окремо представник позивача обґрунтовує перехід права вимоги за кредитним договором. Він зазначає, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем укладено низку договорів факторингу, строк дії яких неодноразово продовжувався додатковими угодами. Реєстри прав вимоги підписувались у період дії відповідних договорів, тому передача прав вимоги здійснена належно. Представник звертає увагу, що право вимоги переходило саме в момент підписання реєстрів, що відповідає умовам договорів факторингу. У поясненнях також наголошено, що реєстри прав вимоги є документами, що підтверджують факт відступлення права вимоги. Відомості про боржника в цих документах наведені у повному обсязі, реєстри містять індивідуалізацію боржника, розмір заборгованості та її структуру, а наявні у матеріалах справи витяги подані замість повних реєстрів через місткість та конфіденційність персональних даних інших боржників. Представник позивача також посилається на презумпцію правомірності правочинів, передбачену статтею 204 ЦК України, оскільки жоден із договорів факторингу чи кредитний договір у встановленому законом порядку недійсними не визнавалися. У додаткових поясненнях наведено судову практику апеляційних судів, яка підтверджує, що: відсутність доказів оплати факторингових договорів не впливає на дійсність переходу права вимоги; перехід права вимоги відбувається саме у момент підписання реєстрів прав вимоги; договори факторингу та реєстри прав вимоги є належними і допустимими доказами у подібних правовідносинах. Також представник позивача наголошує, що реєстри прав вимоги не підтверджують факт перерахування кредитних коштів, а лише фіксують факт відступлення права вимоги. Факт же надання кредитних коштів підтверджується платіжним дорученням та довідкою банку. Представник позивача вказує, що кредитні кошти відповідач отримав, їх не повернув, відсотки, нараховані первісним кредитором до моменту відступлення права вимоги, відповідачем не спростовано. Будь-яких доказів неналежності карткового рахунка або відсутності зарахування коштів відповідач не подав. У додаткових поясненнях також міститься аргументація щодо правової природи факторингу, відповідно до статей 512, 514, 1077, 1078 ЦК України та Закону України «Про банки і банківську діяльність». Представник позивача підкреслює, що факторинг є способом відступлення права вимоги, а оплата договору факторингу не є обов`язковою умовою переходу права вимоги, що також підтверджено практикою Верховного Суду. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Суд встановив, що 28 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та [PERSON] (відповідачем) було укладено кредитний договір № 336919207. Згідно з умовами цього договору кредитодавець зобов`язався надати відповідачу грошові кошти у сумі 22 000,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а відповідач - повернути суму кредиту та сплатити проценти за користування ним. Договором визначено порядок нарахування процентів, строк користування кредитом, наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а також передбачено укладення договору в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора як аналога власноручного підпису, відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». З наданих позивачем платіжних документів та довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що 28 грудня 2020 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ініціювало переказ грошових коштів у сумі 22 000,00 грн на платіжну картку, реквізити якої були зазначені при оформленні заявки на кредит, з призначенням платежу «Переказ коштів згідно договору № 336919207 від 28.12.2020, [PERSON] , код [NUMBER] ». Дані документи свідчать про виконання первісним кредитором свого обов`язку щодо надання відповідачу кредитних коштів, а отже договір позики вважається укладеним з моменту фактичної передачі грошей позичальнику. З розрахунку заборгованості, на який посилається ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», вбачається, що на момент звернення до суду позивач вважає загальну суму заборгованості за кредитним договором № 336919207 такою, що становить 88 877,80 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту та нарахованих, але не сплачених процентів і штрафних санкцій. При цьому з матеріалів справи вбачається, що відповідач протягом певного часу здійснював окремі платежі, що свідчить про часткове виконання ним зобов`язання, однак в повному обсязі грошове зобов`язання не виконано, у зв`язку з чим і виникла спірна заборгованість. Разом з тим, позов у цій справі заявлено не первісним кредитором, а Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ», яке обґрунтовує свої вимоги тим, що нібито набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 336919207 у результаті послідовного відступлення права вимоги за низкою договорів факторингу. З наданих позивачем договорів, додаткових угод та витягів із реєстрів вбачається, що: 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) укладено договір факторингу № 28/1118-01, який за своєю конструкцією є рамковим та передбачає можливість відступлення фактору прав вимоги за кредитними договорами, перелік яких має визначатися у відповідних реєстрах прав вимоги. Строк дії цього договору неодноразово продовжувався додатковими угодами, зокрема, до 31 грудня 2024 року, при цьому дата укладення договору залишалася незмінною - 28 листопада 2018 року; відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 127 від 29 березня 2021 року до договору факторингу № 28/1118-01 ТОВ «Таліон Плюс» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 336919207 на визначену суму заборгованості; 5 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого також продовжувався додатковими угодами до 30 грудня 2024 року; з витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30 травня 2023 року до договору факторингу № 05/0820-01 вбачається, що ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 336919207 на загальну суму 88 877,80 грн; 4 вересня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (клієнт) та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» (фактор) укладено договір факторингу № 0409/24, згідно з реєстром боржників та актом приймання-передачі до цього договору до позивача перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 336919207 у сумі 88 877,80 грн. Представник позивача у додаткових поясненнях детально послався на умови вказаних договорів факторингу, на пункт 4.1 договору № 28/1118-01 про перехід права вимоги в день підписання реєстрів прав вимоги, на презумпцію правомірності правочинів, передбачену статтею 204 ЦК України, а також на низку постанов апеляційних судів у справах, де було визнано належним доказом переходу права вимоги саме копії договорів факторингу та витяги з реєстрів. Разом з тим, оцінюючи наведені документи та доводи представника позивача, суд виходить із такого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частина перша статті 1078 ЦК України передбачає, що предметом договору факторингу може бути як право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), так і право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Разом з тим чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог лише за умови, що такі вимоги дійсно можуть бути визначені та індивідуалізовані. Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17 та від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16, де наголошено, що визначеність і конкретизація права вимоги є необхідною умовою дійсності правочину щодо його відступлення, у тому числі й у формі факторингу. Як вбачається з матеріалів справи, договір факторингу № 28/1118-01 було укладено 28 листопада 2018 року, тоді як кредитний договір № 336919207 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено лише 28 грудня 2020 року. Отже, на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року право грошової вимоги до відповідача за договором № 336919207 об`єктивно не існувало, оскільки: сам кредитний договір ще не був укладений, позичальник у рамках цього конкретного зобов`язання не був визначений, сума кредиту, дата укладення, номер договору та інші істотні умови такого зобов`язання були відсутні й не могли бути індивідуалізовані. Посилання представника позивача на «рамковий» характер договору факторингу № 28/1118-01 і те, що строк його дії продовжувався до 31 грудня 2024 року, не усувають вимоги закону щодо необхідності визначеності й конкретизації майбутньої вимоги. Сам по собі рамковий договір лише створює організаційну конструкцію для можливої подальшої передачі прав вимоги, але не легітимізує відступлення невизначеного кола майбутніх вимог, які на момент укладення договору факторингу не мають ознак індивідуалізації. Складення реєстру прав вимоги № 127 від 29 березня 2021 року є похідною дією сторін договору факторингу, спрямованою на фіксацію їх волевиявлення щодо конкретизації певних прав вимоги, але не усуває первісної невизначеності предмета правочину на момент його укладення 28 листопада 2018 року. Такий реєстр не може «заднім числом» виправити відсутність погодженого, визначеного предмета правочину станом на момент укладення договору, а лише документально відображає позицію сторін щодо вже існуючих на той час вимог. Якщо ж виходити з того, що сам договір факторингу в частині майбутніх невизначених вимог не вважати належно укладеним, то й посилання на подальший реєстр прав вимоги не може створити право вимоги, яке не було набуте на законних підставах. За таких обставин у частині, яка стосується відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № 336919207 від 28 грудня 2020 року, договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року є неналежно погодженим щодо предмета, оскільки на момент його укладення відповідне право вимоги не існувало та не було індивідуалізоване. Це свідчить про відсутність у ТОВ «Таліон Плюс» належних прав вимоги до відповідача за договором № 336919207, які могли б у подальшому бути відступлені іншим особам. Відповідно, ТОВ «Таліон Плюс» не могло передати ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» більше прав, ніж мало саме, а ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» - відступити такі права ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ». Принцип «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse habet» (ніхто не може передати більше прав, ніж має сам) означає, що відсутність чи дефект первісного набуття права вимоги тягне неможливість правомірного подальшого відступлення такого права. Окремо суд оцінює доводи представника позивача щодо того, що оплата за договорами факторингу не є обов`язковою умовою переходу права вимоги та що відсутність документів, які підтверджують розрахунки між сторонами договорів факторингу, нібито не впливає на наявність у позивача прав вимоги до відповідача. З урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17, для підтвердження факту відступлення права вимоги фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати суду належні докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належними доказами набуття права вимоги за кредитним договором є не лише належно оформлені та підписані договори відступлення та реєстри прав вимоги, що містять конкретні дані щодо відповідного кредитного договору, а й докази оплати за такими договорами, які підтверджують реальність правочину факторингу (фінансування) як оплатного договору. У даній справі позивач, незважаючи на покладений на нього частиною першою статті 81 ЦПК України обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не надав суду жодних документів, які б підтверджували здійснення розрахунків за договором факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, за договором факторингу № 05/0820-01 від 5 серпня 2020 року та за договором факторингу № 0409/24 від 4 вересня 2024 року. Посилання на те, що відсутність таких доказів не має значення для вирішення спору, суперечать наведеній позиції Верховного Суду щодо необхідності підтвердження реальності відступлення права вимоги та фактичного здійснення фінансування як істотної ознаки договору факторингу. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України), а достатніми - ті, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, що мають значення для справи (стаття 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). За сукупністю наведеного суд дійшов висновку, що позивач не довів належними і допустимими доказами безперервний та правомірний перехід права вимоги від первісного кредитора - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» - до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» і, зрештою, від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ». На момент укладення первісного договору факторингу право грошової вимоги до відповідача не існувало й не було індивідуалізоване, а докази фактичної оплати за договорами факторингу відсутні, що не дає підстав вважати доведеним реальний перехід прав вимоги до позивача. За таких обставин суд дійшов висновку, що ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» не набуло належного права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 336919207 від 28 грудня 2020 року, а отже не є належним кредитором у спірному зобов`язанні, що виключає можливість задоволення заявлених позовних вимог. У зв`язку з відсутністю доведеного статусу позивача як кредитора у спірних правовідносинах суд не вбачає необхідності надавати детальну оцінку іншим доводам сторін, у тому числі щодо порядку укладення електронного кредитного договору, використання одноразового ідентифікатора, алгоритму верифікації позичальника, а також розміру заявленої до стягнення заборгованості, оскільки ці питання не мають вирішального значення за відсутності належно підтвердженого переходу права вимоги до позивача. Щодо розподілу судових витрат та стягнення витрат на правничу допомогу Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем у виді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу слід покласти на позивача. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед яких пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України прямо визначено витрати на професійну правничу допомогу. Частина перша статті 141 ЦПК України передбачає, що у разі відмови в задоволенні позову витрати відповідача, пов`язані з правничою допомогою, покладаються на позивача. Відповідач подав заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та надав докази їх понесення, зокрема договір про надання правничої допомоги, акт виконаних робіт та документальне підтвердження оплати послуг адвоката на суму 9000 грн. Із зазначених документів вбачається, що адвокатом здійснювалися такі процесуальні дії, як аналіз матеріалів справи, підготовка письмових пояснень, формування правової позиції та участь у судовому засіданні. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України суд зобов`язаний оцінити співмірність витрат на правничу допомогу зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом виконаної роботи та характером виконаних процесуальних дій. Оцінюючи заявлений розмір витрат у сумі 9000 грн, суд враховує: дана справа не є складною за правовим характером спору; обсяг підготовлених адвокатом документів є помірним; участь представника відповідача у судовому засіданні була одноразовою; підготовка правової позиції не вимагала значної тривалості часу. За таких обставин суд дійшов висновку, що витрати відповідача на правничу допомогу підтверджені належними документами, однак їх розмір у сумі 9000 грн не повністю відповідає критеріям необхідності та співмірності, визначеним статтею 137 ЦПК України. Враховуючи характер здійснених адвокатом дій, їх обсяг та тривалість, суд визнає співмірним та обґрунтованим розмір витрат на правничу допомогу у сумі 6000 грн, який підлягає стягненню з позивача на користь відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved