Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-09 00:00:00

у червні 2025 року [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, а саме: не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться станом її здоров`я, фізичним, моральним та духовним розвитком. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 липня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 серпня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи по суті повідомлявся завчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань до суду не подав. Разом з тим, представник органу опіки та піклування надав суду заяву, написану [PERSON] , в якій останній повідомляє, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно дочки [PERSON] . Представник Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради у судовому засіданні підтримав вимоги позивача. Також представник управління подав до суду висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Вислухавши пояснення позивача, її представника, представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 листопада 2012 року розірвано (а.с. 20). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). Як вбачається з копії довідки про реєстрацію місця проживання від 14.09.2022, за відомостями Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19). Відповідно до копії постанови про відкриття виконавчого провадження № 52252287 від 16.09.2016 на примусовому виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби м. Чернігова перебуває виконавчий лист № 2/750/2070/16, виданий 07.09.2016 Деснянським районним судом м. Чернігова про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн., починаючи з 12.07.2016 та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 24). Розрахунком заборгованості Центрального відділу державної виконавчої служби м. Чернігова підтверджується, що станом на 04.06.2025 у боржника [PERSON] наявна заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 64200 грн. (а.с. 33-35) Відповідно до копії довідки № 104 від 25.04.2025 [PERSON] , [INFO] , навчалася з 2014 по 2023 рік в загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 19 Чернігівської міської ради. В 2023 році [PERSON] було випущено зі школи. Протягом усього періоду навчання в учбовому закладі батько дитини, [PERSON] , жодного разу школу не відвідував, на батьківських зборах присутній не був, не цікавився життям доньки, не займався її вихованням (а.с. 25). Відповідно до копії довідки № 01-25/435 від 24.04.2025 [PERSON] , [INFO] , навчається в 11-Л класі Чернігівського ліцею № 22 Чернігівської міської ради. Батько - [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не відвідує школу, не цікавиться навчальною діяльністю дитини (а.с. 26). Відповідно до копії листа Комунального некомерційного підприємства «Сімейна поліклініка» Чернігівської міської ради від 29.04.2025 на планові, позапланові, профілактичні огляди дитину, [PERSON] , [INFO] , супроводжувала до педіатра мама. Батько не звертався щодо стану здоров`я доньки (а.с. 29). Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради своїм висновком від 31 липня 2025 року № 403, вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави -учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до пункту 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідач 16.07.2025 подав до Управління (служби) у справах дітей заяву про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно до його неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] та просить питання на комісії розглядати без його участі. Вказаною заявою відповідач фактично стверджує про відмову від дитини, що відповідно до частин 2, 3 статті 155 Сімейного кодексу України є неправозгідним. У постанові КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 зроблено висновок про неможливість батьків відмовитися від дитини. Суд указав, що відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Тому заява відповідача, в якій він відмовлявся від батьківських прав на дитину, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Отже суд критично ставиться до згоди відповідача на позбавлення його батьківський прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , проте, оскільки відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться станом її здоров`я, фізичним, моральним та духовним розвитком, а тому саме з цих підстав вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дочки підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір. Враховуючи викладене,

Outcome: approved