Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

У травні 2024 року в системі «Електронний суд» позивач [PERSON] , через адвоката Ніконова Л.М. (ордер а.с.8), звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. У редакції позовної заяви від 18.05.2024 позивач просить суд стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 12 900,00 доларів США та на відшкодування моральної шкоди - 50 000,00 грн, вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Вимоги позивач мотивував тим, що 06.02.2021 між [PERSON] до [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики за реєстровим № 23. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти у розмірі 11 500,00 доларів США, що відповідно до курсу Національного Банку України (далі - НБУ) на момент укладання договору становить 322 000,00 грн. Відповідач зобов`язувався не пізніше 06.02.2022 повернути грошові кошти у розмірі 12 900,00 доларів США. Пунктом 2 договору позики підтверджується отримання відповідачем суми позики. Станом на 06.02.2022, що є кінцевим терміном повернення коштів, кошти у розмірі 361 200,00 грн відповідачем не було повернуто. На обґрунтування відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн позивач зазначає, що через страждання він зазнав ушкодження морального здоров`я; зазнав переживання та незручності у зв`язку з неотриманням коштів, позбавлений можливості придбати транспортний засіб. Моральна шкода виразилась у відвертому зневажанні прав позивача, небажанням добровільно поновити ці права; позивач втратив нормальні життєві зв`язки, суттєво погіршилось здоров`я. У позові вказується про орієнтовний розрахунок судових витрат, як позивач поніс та очікує понести. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15.05.2024 позовну заяву залишено без руху (а.с.26,27) Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27.05.2025 у справі відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.46,47). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27.05.2024 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову (а.с.48-40). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13.06.2024 задоволено заяву відповідача, зупинено провадження до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України (а.с.67-68). Постановою Київського апеляційного суду від 06.05.2025 скасовано ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27.05.2024, заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено частково (а.с.172-176). Постановою Київського апеляційного суду від 06.05.2025 скасовано ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13.06.2024 про зупинення провадження у справі, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи (а.с.177-180). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22.09.2025 відмовлено представнику відповідача - адвокату Маншиліній К.О. (ордер а.с.193 зв.) у задоволені клопотання про розгляд справи з викликом сторін (а.с.231-233). Відзиву на позовну заяву не надано. 17 вересня 2025 року представник відповідача подав суду пояснення, в якому просить поновити строк для подачі пояснень, посилаючи на те, що відповідач проходить військову службу в лавах Збройних Сил України, що є підставою для поновлення строку звернення до суду. З приводу форми процесуального документа, з якою представник відповідача звернувся до суду, надаючи свої заперечення проти позовних вимог позивача, суд звертає увагу, що в ухвалі від 27.05.2024 роз`яснював відповідачу право подати свої заперечення на позовні вимоги у вигляді відзиву на позов із встановленням строків - не пізніше 15 днів з дня отримання копії ухвали суду. Статтею 174 ЦПК України регламентовано, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Лише в окремих випадках суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне (ч. 5 ст. 174 ЦПК України). З таким дозволом представник відповідача до суду не звертався. Разом з тим, надані стороною відповідача письмові пояснення за своїм змістом є відзивом на позов, відповідно, досліджуючи причини пропуску строку для його подання, суд вважає їх поважними за наведеними обставинами, що є підставою для поновлення строку для подання пояснень суду. У пояснення представник відповідача вказує, що грошові кошти за договором позики було повернуто позивачу третьою особою - [PERSON] , який погодився бути посередником передачі грошових коштів від відповідача позивачу. На виконання умов договору позики відповідач, позивач та [PERSON] погодили графік погашення заборгованості, про що сторони підписали додаток 1 до договору позики у день підписання основного договору, який було складено [PERSON] та підписано між сторонами, але додаток до договору не посвідчено нотаріально; оригінал додатку 1 до договору знаходиться в [PERSON] та міститься у переписці у месенджері «Viber» між відповідачем та позивачем. Зазначається, що 01.12.2021 у переписці у месенджері «Viber» позивач підтвердив відповідачу, що отримав від [PERSON] грошових коштів в сумі 6 075+400 доларів США, також у той же день позивач додатково підтвердив відповідачу, що отримав грошові кошти від [PERSON] в сумі 3 225,00 доларів США як погашення боргу за договором позики. Тобто, відповідач в рахунок погашення боргу вніс 9 700,00 доларів США, про що підтвердив позивач у переписці з відповідачем у месенджері «Viber», решту 3 200,00 доларів США для погашено боргу позивачу було передано в кінці січня 2022 року [PERSON] . Стороною відповідача у поясненнях вказується, що відповідачем було повністю повернуто боргові кошти, але не у таких спосіб, як визначено у нотаріальному посвідченому договорі позики, чим скористався позивач і лише через два роки звернувся до суду з вимогою про повернення боргу. Вказується, що інших зобов`язань у відповідача перед позивачем не було, тому переписка між ними у месенджері «Viber» стосується боргу за спірним договором позики. Повідомляє, що хоча умовами договору позики було визначено, що доказом передачі грошових коштів є розписка, видана позикодавцем, але фактично своїми діями та поведінкою сторони змінили порядок виконання умов договору, що підтверджується перепискою між позивачем та відповідачем. Крім того, позивач не навів жодного обґрунтування або доказу заподіяння йому моральної шкоди відповідачем, як і жодного обґрунтування заявленого розміру заподіяної моральної шкоди (а.с.194-229). Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини, дійшов наступного висновку. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони 06.02.2021 уклали договір позики, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М., реєстраційний № 23 (а.с. 9,10). Відповідно до п.1 вказаного договору позики, позивач [PERSON] (позикодавець) передає у власність відповідачу [PERSON] (позичальник) грошові кошти у сім 322 000,00 грн, що є еквівалентом 11 500,00 доларів США, за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ на момент укладання договору та зобов`язується повернути позикодавцю грошові кошти в сумі 361 200,00 грн, що є еквівалентом 12 900,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент укладання договору з урахуванням процентів, не пізніше 06.02.2022. Пунктом 2 договору визначено, що сума позики, встановлена у п.1 договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання договору у повному обсязі. Відповідно до п.4 договору за користування позикою позичальник сплачує позикодавцю щомісячно проценти у розмірі 12% річних в доларах США за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ щомісячно від суми позики до дня повернення позики. Проценти нараховуються за фактичний час існування боргу за договором, виходячи з фактичної кількості календарних днів у році (а.с.9,10). Порядок повернення грошових коштів визначено сторонами у п. 7 договору позики: у випадку повернення суми позики, визначеної в п. 1 договору, позикодавець зобов`язується надати позичальнику розписку про одержання суми позики в повному обсязі або частково. Після повного виконання зобов`язання позичальником за даним договором позикодавець зобов`язується також передати позичальнику примірник даного договору. Отримання грошових коштів від позивача за договором позики від 06.02.2021 стороною відповідача не оспорюється. Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного Кодексу (ЦК) України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорах, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Встановлено, що 06.02.2021 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 11 500,00 доларів США від позивача, та зобов`язався повернути останньому 12 900,00 доларів США до 06.02.2022. У договорі позики сторони визначили, що сума позики, встановлена у п.1 договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання договору у повному обсязі. Отже, сторонами дотримано вимог закону щодо форми та умов договору позики, визначених у ст. 1047 ЦК України. Договір є укладеним з моменту передання грошей, тобто з 06.02.2021. Позивач свої зобов`язання за договором позики виконав та передав, а відповідач отримав у позику в сумі 11 500,00 доларів США. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню грошових коштів у розмірі 12 900,00 доларів США не виконав, грошові кошти не повернув, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Убачається, що позика не була повернута, оскільки в матеріалах справи відсутні розписки позикодавця про повернення грошових коштів, а також відповідачем, у випадку повного виконання умов договору, не надано оригінал договору позики від 06.02.2021, про що було узгоджено сторонами у вказаному договорі. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доводи, які наведено стороною відповідача у поясненнях, стосовно того, що, як вбачається із наданих суду скріншотів переписки позивача з відповідачем у месенджері «Viber», відповідачем повернуто позивачу грошові кошти за договором позики через третіх осіб, суд не приймає до уваги. Відповідно до висновків Верховного Суду, на які також посилалась сторона відповідача, суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. На підтвердження домовленості сторін про зміну порядку повернення позики, а також самого факту отримання грошових коштів від іншої особи, надано роздруковану переписку з месенджеру «Viber», яка не може бути прийнята судом як належний доказ, з огляду на те, що скріншоти месенджеру «Viber» не містять інформації щодо осіб, які ведуть листування, а також те, що предметом листування є виконання умов договору позики від 06.02.2021. Суд також враховує, що у позові позивачем не підтверджуються обставини ведення такої переписки. Отже, посилання сторони відповідача на те, що позика позивачу повернута через третіх осіб не доведено належними доказами, та суду не надано достовірних даних щодо підтвердження отримання позивачем грошових коштів. Окрім того, суд враховує положення ст. 254 ЦК України, згідно з якою зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. При цьому, додаткової угоди, тобто правочину, яким у відповідній письмовій нотаріальній формі сторонами внесено зміни щодо порядку повернення позики, стороною відповідача суду не надано. Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за позовною вимогою позивача про стягнення заборгованості за договором позики суд вважає необхідним стягнути на користь позивача неповернутих грошових коштів, переданих за договором позики, в сумі 12 900 доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В обґрунтування відшкодування відповідачем моральної шкоди позивач вказує, що моральна шкода виразилась у відвертому зневажанні відповідачем прав позивача, небажанням добровільно поновити ці права; позивач втратив нормальні життєві зв`язки через неможливість придбати транспортний засіб; суттєво погіршився його стан здоров`я. Щодо відшкодування моральної шкоди, обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Наведені позивачем обставини як підстава для стягнення моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не доведено, що за встановлених судом обставин відповідачем завдано моральну шкоду. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, оцінивши належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності наявних у справі доказів, в розумінні ст. 76-81 ЦПК України, обставини справи, на які позивач посилались як на підставу своїх вимог, суд вважає за можливе частково задовольнити позов, стягнувши з відповідача на користь позивача 12 900,00 доларів США. Також, судом встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 06.05.2025 частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Накладено арешт на грошові кошти, які належать [PERSON] , у межах ціни позову, а саме у розмірі 12 900,00 доларів США, що знаходяться у банківських установах та обліковуються на банківських рахунках [PERSON] . За приписами ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Виходячи з вищевикладеного, суд вказує, що вжиті на час розгляду судом справи заходи забезпечення позову підлягають скасуванню по завершенню дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. На підставі п. 3 ч. 2 і ч. 13ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат проводиться пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, відповідно суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 5 415,92 грн.

Outcome: partial