Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

До суду \~надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просив стягнути з [PERSON] на користь АТ «Українська залізниця» заборгованість за житлово-комунальні послуги, надані за адресою [ADDRESS] , за період з 01.03.2017 по 28.02.2025, в розмірі 67\~955.08 грн., інфляційні збитки в розмірі 83\~726.75 грн., 3% річних в розмірі 16 314.80 грн., а всього 167\~996.63 грн., а також 3028.00 грн. судового збору. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, реєстраційний №26330402 від 11.02.2009, реєстраційний № 26407828 від 11.02.2009, реєстраційний №26408166 від 11.02.2009 гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , належить на праві господарського відання АТ «Українська залізниця». Зазначений гуртожиток перебуває на балансі виробничого структурного підрозділу «Харківська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця». Надавачем комунальних послуг для мешканців гуртожитку є АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд», виробничий структурний підрозділ «Харківська дирекція», який укладав договори на постачання електричної енергії, теплової енергії, газопостачання, водопостачання та водовідведення з відповідними виробниками (постачальниками) зазначених послуг для потреб гуртожитку. Відповідач поселений у гуртожиток відповідно до ордеру №14 від 10.07.2006 у кімнату № 623 та зареєстрований за цією адресою, на боржника відкрито особовий рахунок № [NUMBER] для проведення оплати за користування жилою площею та за комунальні послуги. Протягом періоду з 01.03.2017 по 28.02.2025 відповідач систематично не здійснював оплату, станом на 25.03.2025 заборгованість складає 67 955.08 грн. Також, відповідно до п.3 ч.1 ст. 161 ЦПК України на суму заборгованості позивач нарахував індекс інфляції у розмірі 83 727.75 грн. та 3% річних у розмірі 16\~314.80 грн. Також зазначив, що ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 16.04.2025 відмовлено АТ «Українська залізниця» у видачі судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги. Крім того, щодо дотримання строків позовної давності представник позивача послався на ді. Карантину та воєнного стану, на період яких перебіг позовної давності призупинений. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 07.07.2025 позов залишено без руху. 14.07.2025 представником позивача подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 18.07.2025 провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Встановлено відповідачу\~15\~строк з дня отримання цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з їх повідомленням, у відповідності до ч.5\~ст.279 ЦПК України,\~до суду не надходило. Ухвалою суду від 26.08.2025 заяву відповідача задоволено. Продовжено відповідачу процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву. 03.09.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач зазначив, що заперечує проти позовної заяви та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Просив в частині стягнення інфляційних та 3% річних відмовити відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» та Постанови Кабінету Міністрів № 1405 «Про внесення змін до деяких постанов кабінету міністрів України щодо оплати житлово-комунальних послуг». При вирішенні питання про стягнення заборгованості просив застосувати строки позовної давності. Зауважив, що довідка №ДН-2-01-08/62, яка надана позивачем як доказ стосовно видачі відповідачу ордеру на житлову площу у гуртожитку за адресою [ADDRESS] , не містить відомостей про надання відповідачу окремої кімнати, та яку площу він займає та за яку повинен сплачувати комунальні послуги. Вказав, що позивач не надав належних та допустимих доказів надання послуг, не надав договорів на надання комунальних послуг, не зазначив за якими тарифами нараховувались платежі. 18.09.2025 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що посилання відповідача на Постанову Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 не відповідають чинному законодавству, оскільки Постановою КМУ №1405 від 29.12.2023 мораторій на нарахування штрафів, пені та стягнення заборгованості було скасовано. Також вказав, що позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки позовна давність за заявленими позовними вимогами була продовжена на строк дії карантину, а після завершення карантину є продовженою на строк дії правового режиму воєнного стану. Факт користування відповідачем житлом підтверджується ордером та довідкою начальника дистанції цивільних споруд. Зазначив, що тарифи на житлово-комунальні послуги встановлюються та публікуються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, а також органами місцевого самоврядування та у свою чергу оприлюднені на дошці оголошень в гуртожитку. До відповіді на відзив представником позивача долучено тарифи комунальних послуг у гуртожитку. Вважає, що доводи відповідача про недоведеність тарифів є безпідставними. Відповідач фактично не заперечує користування житлом, лише намагається уникнути оплати, тому просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Заперечень на відповідь на відзив до суду не надходило. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04.02.2009 об`єкт за адресою [ADDRESS] , належить державі Україна. Відповідно до витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний №26330402 від 11.02.2009, реєстраційний № 26407828 від 11.02.2009, реєстраційний №26408166 від 11.02.2009 гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності державі Україна. Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав від 06.02.2025, гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності Державі Україні в особі АТ «Українська залізниця». Відповідно до зведеного переліку майна ДП «Південна залізниця», що вноситься до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця» на праві господарського відання, затвердженого міністром інфраструктури України від 18 серпня 2015 року, до переліку відання включено гуртожиток за адресою: [ADDRESS] . Згідно передавального акту ДП «Південна залізниця», затвердженого міністром інфраструктури України від 18 серпня 2015 року, правонаступництво щодо всього майна, усіх прав та обов`язків ДП «Південна залізниця» після його реорганізації шляхом злиття переходять до ПАТ «Українська залізниця». Зазначений гуртожиток перебуває на балансі виробничого структурного підрозділу «Харківська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця». Відповідно до положення про виробничий структурний підрозділ «Харківська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого наказом філії «БМЕС» АТ «Укрзалізниця» № 144 від 07 вересня 2021 року, одним з видів діяльності структурного підрозділу «Харківська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» є надання житлово-комунальних послуг, утримання, експлуатація і ремонт об`єктів житлового фонду, гуртожитків, об`єктів соціально-побутового призначення, комунального господарства. [PERSON] на підставі ордеру №14 від 10.07.2006 на житлову площу був поселений до гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , на одне ліжко-місце, кімнату, що підтверджується довідкою №ДН-2-01-08/62 від 14.07.2006. Відповідач зареєстрований у гуртожитку за зазначеною адресою, що підтверджується актом прийому-передачі картотеки з питань реєстрації фізичних осіб № 35 від 21.03.2016 та опису до нього. На відповідача відкрито особовий рахунок № [NUMBER] для проведення оплати за користування жилою площею та за комунальні послуги. Відповідно до фінансового стану абонента особовий рахунок № [NUMBER] відповідач має заборгованість за житлово-комунальні послуги за період березень 2017 року по лютий 2025 року у розмірі 67\~955.08 грн. До відповіді на відзив представником позивача долучено рахунок для сплати за надані послуги споживача [PERSON] , о/р [NUMBER] , інформацію з реалізації комунальних послуг по о/р [NUMBER] , розрахунок ціни на послугу з управління будинком (гуртожитком) за адресою [ADDRESS] , а також копії рішень та постанов про встановлення тарифів комунальних послуг. 28.04.2025 АТ «Українська залізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» виробничий структурний підрозділ «Харківська дирекція» направляла [PERSON] претензію по сплату боргу у розмірі 67 955.08 грн. Згідно розрахунку заборгованості відповідач має заборгованість у загальному розмірі 100\~041.55 грн., з яких: заборгованість за житлово-комунальні послуги 67\~955.08 грн, 3 % річних 16\~314.80 грн, інфляційні 83\~726.75 грн. В період дії правовідносин між сторонами, діяло дві редакції закону про комунальні послуги - ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 1875 від 24.06.2004 (далі Закон 1), та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189 від 01.05.2019 (далі Закон 2). Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. (п.5 ч.1 ст. 1 Закону 2). Відповідно до п.5 ч.3 ст. 20 Закону 1, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Приписами\~ст. 9 Закону 2 встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно п.5 ч.2 ст.7\~Закону\~2, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затверджених постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 21.07.2005\~року №\~630, споживачі зобов`язані оплачувати комунальні послуги. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Статтею 5 Закону 2 визначено перелік послуг, які належать до комунальних. Частиною 1 ст. 9 Закону 2 визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету\~Міністрів України від 5\~липня 2019\~р.\~№ 690 (в\~редакції постанови\~Кабінету Міністрів\~України від 2\~лютого 2022\~р.\~№ 85) також встановлюють обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у встановлені законом строки. Згідно пункту 6 частини 1 статті 1 Закону 2, індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальні послуги для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Частиною 1 ст. 19 Закону 1 та ч.1 ст. 12 Закону 2 визначено, що - відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Відсутність відповідного договору не є підставою для відмови у стягненні заборгованості за комунальні послуги, оскільки згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією в даних правовідносинах є надання послуг та їх отримання відповідачем. Відтак, відсутність письмово оформленого договору з постачальником послуг не позбавляє споживача обов`язку оплачувати надані послуги. Зазначене узгоджується з висновком щодо застосування норм права, сформульованим у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2951цс15 від 20.04.2016 року. Питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування в справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, та у постанові від 29.05.2019 у справі 215/4967/16-ц. Статтею 67\~ЖК\~України визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. За змістом ст.ст.\~67,68 ЖК України, наймач житлового приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги за затвердженими в установленому порядку тарифами - щомісяця. Статтею 10 Закону 2 передбачено, що Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Порядок формування та затвердження цін і тарифів на житлово-комунальні послуги встановлені також ст. 31 Закону 1. Недотримання вимог законодавства щодо належного виконання зобов`язання призводить до порушення зобов`язань. Згідно ст.526\~ЦК\~України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі\~ст.610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1\~ст.625 ЦК України). Згідно ч.1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановлено, що відповідач [PERSON] є споживачем комунальних послуг за адресою [ADDRESS] , о/р [NUMBER] , к. 623. За вказаною адресою йому надавались житлово-комунальні послуги, відповідач їх одержував. Доказів ненадання або надання таких послуг неналежної якості відповідачем не надано. Тому оскільки відповідач отримував житлово-комунальні послуги, в нього виник обов`язок сплатити їх. Вказане узгоджується з висновками ВС від 27.01.2021 у справі №522/19137/17. При цьому, відсутність письмово оформленого договору з постачальником послуг не позбавляє споживача обов`язку оплачувати надані послуги, що неодноразово зазначалось Верховним судом (у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18). Крім того, суд враховує, що нарахування заборгованості здійснювалось позивачем за тарифами споживання, копії документів про їх встановлення долучено представником позивача до позову та відповіді на відзив. Як вказав позивач, тарифи були розміщені на дошці оголошень в гуртожитку, що не спростовано відповідачем. Судова практика виходить з того, що офіційно оприлюднені тарифи є загальновідомими обставинами і не потребують доведення (постанова ВС від 18.09.2019 №308/3838/16-ц). З огляду на зазначене, суд вважає доведеним позивачем факт невиконання відповідачем обов`язку щодо оплати вартості отриманих комунальних послуг за період з 01.03.2017 по 28.02.2025. Відповідач у своєму просив застосувати строки позовної давності. Відповідно до ст.\~256\~ЦК\~України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»). Виходячи з правового аналізу наведених норм суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові. Як свідчать матеріали справи, датою звернення позивачем із даною позовною заявою є 03.07.2025, а період нарахуванням останнім заборгованості становить з березня 2017 року по лютий 2025 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 натупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину, у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України. Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21. Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови № 211 з наступними змінами). Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року). Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк його дії. Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду 06 вересня 2023 року у справі №910/18489/20, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі 947/8885/21. Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, який триває досі, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупинявся на строк дії такого стану. Законом України №4434-IX з 04.09.2025 скасовано зупинення строку позовної давності. Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину - 02 квітня 2020 року, на пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме дату звернення АТ «Укрзалізниця» із даною позовною заявою до суду 03.07.2025, та період нарахування останнім заборгованості з березня 2017 року, суд констатує, що початок строку позовної давності вважається за три роки до введеного карантину, а саме з 12 березня 2017 року. Відтак, у спірних правовідносинах позовна давність щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за комунальні послуги, надані з 12 березня 2017 року по 28 лютого 2025 року, в силу введеного карантину, воєнного стану, та положень п.п. 12, 19 Розділу «Прикінцеві\~та\~перехідні\~положення» ЦК\~України, на момент подання позову 03.07.2025 не спливла. Враховуючи викладене, стягненню підлягає заборгованість за комунальні послуги за період з березня 2017 року по 28 лютого 2025 року (в межах позовних вимог), яка вирахувана на підставі наданого позивачем розрахунку та складає 67\~955.08 грн. Розрахунок позивача відповідачем не спростовано, свого контррозрахунку ним не наведено. Щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних суд зазначає наступне. Позивач просив стягнути 83\~726.75 грн. інфляційних витрат та 16\~314.80 грн. - 3% річних, нарахованих на заборгованість за період з березня 2017 року по 28.02.2025. Відповідно до ч.2\~ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ч.2ст.625ЦК України. Вказана позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-68цс12. Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, зокрема, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок по оплаті отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, якою передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Інфляційні втрати та три відсотки річних нараховані в межах строку позовної давності. Постановою Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022\~про «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» постановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Ця постанова набрала чинності з дня опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року. Відповідно до\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введенню воєнного стану в Україні», затвердженого\~Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який згодом неодноразово продовжувався та триває досі станом на день розгляду справи. Враховуючи наведене, стягненню підлягають інфляційні втрати та 3% річних за борг, нарахований за період з березня 2017 року до 24.02.2022, тобто до введення в Україні на час воєнного стану вказаного мораторію. Таким чином, 3% річних, беручи до уваги розрахунок позивача саме в частині вказаного періоду, використовуючи формулу 3% річних = Сума боргу ? Кількість днів прострочення ? 3% /365, становить 10\~165.33 грн. Інфляційні втрати, враховуючи розрахунок позивача, однак в межах період з березня 2017 року до 23.02.2022, становлять 34769.36 грн. Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме 67\~955.08 грн. - заборгованість за комунальні послуги, 3% річних - 10\~165.33 грн., інфляційні втрати - 34769.36 грн. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується\~ст. 141 ЦПК України, зокрема якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 цієї статті). Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору (такий висновок сформульований Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-152цс17). Отже, оскільки відповідач на підставі п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судовий збір, сплачений позивачем, в розмірі 3028,00 гривень, підлягає компенсації позивачеві за рахунок держави.

Outcome: partial