Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

08.05.2025 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме: про стягнення з відповідача на користь позивача 50% від вартості автомобіля в сумі 3070 доларів США, що еквівалентно 127450 грн, а також 2800 грн витрат на проведення експертизи та судові витрати. У обгрунтування позову зазначено, що під час шлюбу, укладеного між сторонами по справі, який у подальшому розірваний за рішенням суду, 11.08.2021 на електронних торгах подружжям придбаний у власність автомобіль «Hyundai I30», 2008 року випуску, № кузова [NUMBER] , 1600 см3 бензиновий двигун, 5-ти дверний хетчбек. 21.09.2022 заочним рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука по справі № 524/3311/22 зазначений транспортний засіб визнаний за відповідачем [PERSON] на праві власності. З жовтня 2024 сторони перестали проживати однією сім`єю, при цьому автомобіль залишився у повному володінні та користуванні [PERSON] . Оскільки поділ мазначеного майна подружжя в натурі неможливий без шкоди його призначенню, майно присуджується одному з подружжя із покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя вартість належної йому частки грошима. За результатами експертизи, проведеної за зверненням позивача, отриманий висновок № 17 від 28.02.2025, згідно якого вартість автомобіля становить 6140 доларів США (254900) грн. Вважає, що відповідач має відшкодувати йому 50% вартості автомобіля в сумі 3070 доларів США, що еквівалентно 127 450 грн. 22.05.2025 судом отримана інформація про зареєстрвоане місце проживання відповідача. 23.05.2025 по справі відкрите спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву. 31.07.2025 у судове засідання не з`явився позивач та його представник, надавши заяву про розгляд справи за їх відсутності із клопотанням про долучення до матеріалів справи договору про надання правничої допомоги. Відповідач у судовому засіданні з позовом не погодилась, висловила думку щодо вирішення спірного питання шляхом продажу автомобіля і розподілу коштів навпіл. 31.07.2025 судове засідання відкладене, визнати обов`язковою явку позивача для надання особистих пояснень по суті вимог та заперечень. З 11.08.2025 по 05.19.2025 включно суддя перебувала у щорічній відпустці. 29.09.2025 судове засідання не відбулось. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, наполягають на задоволенні позовних вимог у поновму обсязі. Повідомлено, що позивач не може з`явитись до суду, оскільки перебуває на війсь ковій службі. Зазначено, що відповідач після розірвання шлюбу весь час користувалась спірним автомобілем. З моменту подання позову до суду та проведення транспортно-товарознавчого дослідження, відповідач потрапила у дорожньо-транспортну пригоду, чим зменшила вартість автомобіля. Саме тому позивач наполягає на стягненні 1/2 вартості транспортного засобу з відповідача, а саме: 3070 доларів США, що складає 127450 грн зшідно ринкової вартості автомобіля (висновок експерта № 17 від 28.02.2025). 29.09.2025 від відповідача надійшла заява про те, що не має наміру претендувати на автомобіль, зазначений у позові, вважає за доцільне залишити його у власності бувшого чоловіка (позивача) з виплатою їй 1/2 вартості транспортного засобу з позивача, визначеної експертним шляхом. 10.10.2025 у судове засідання не з`явились позивач та його представник, повідомлені належним чином про дату, час, місце розгляду справи. Відповідач у судовому засіданні заявила про не згоду із позовними вимогами, просила визнати право власності на спірний автомобіль за позивачем із виплатою їй 1/2 вартості транспортного засобу, визначеної експертним шляхом, оцінка якої долучена до матеріалів справи. Разом з тим, зазначила, що являється власником автомобіля, на підтвердження чого надала для огляду у судовому засіданні свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, копія якого долучена до матеріалів справи. [PERSON] наголосила, що оцінка транспортного засобу є неадекватною. Дійсно після розлучення із позивачем, вона користувалась автомобілем, що у подальшому отримав незначні пошкодження внаслідок дорожньо - транспортної пригоди. З моменту якої відповідач не використовує автомобіль. Просила врахувати, що на її утримання перебуває малолітня дочка, тому витрати на утримання та обслуговування автомобіля для неї є недоцільними та фінансово обтяжливими, проживає у орендованій квартирі. Заяв, клопотань, зустрічного позову від відповідача [PERSON] суду не надходило, у тому числі щодо відкладення розгляду справи, проведення оцінки, експертизи транспортного засобу у зв`язку із незгодою щодо визначеної вартості майна тощо. 10.10.2025 у судовому засіданні на підставі ст. 244 ЦПК України судом оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення, відклавши його ухвалення та проголошення на 16 год 30 хв 14.10.2025. 13.10.2025 від відповідача надійшла заява про визнання оцінки автомобіля неналежним та недопустимим доказом по справі, про відмову позивачу у задоволенні вимог про компенсацію за зниження ринкової вартості автомобіля. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених ЦПК України, якими є позовна заява; відзив на позовну заяву; відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання таких заяв визначаються цим Кодексом або судом у передбачених випадках. Також учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах з процесуальних питань, клопотаннях, запереченнях проти заяв і клопотань, що подаються та розглядаються в порядку, встановленому ЦПК України або судом (ст. 182 ЦПК України). З матеріалів справи слідує, що відповідач відзиву на позов не подавала. Відповідач мала достатньо часу з моменту відкриття провадження по справі подавати будь-які заяви по суті справи або заяви з процесуальних питань. З урахуванням наведеного, заява відповідача від 13.10.2025 підлягає залишенню без розгляду, оскільки подана нею з порушенням строків, визначених ЦПК України та/ або судом, тобто після переходу судом 10.10.2025 до стадії ухвалення судового рішення. Заслухавши відповідача, розглянувши заяви, подані позивачем, його представником, а також відповідачем, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору, судом встановлене наступне. З матеріалів позову слідує, що не заперечувалось відповідачем, під час шлюбу, укладеного 18.03.2017 між [PERSON] та [PERSON] , 11.08.2021 на електронних торгах придбаний у власність автомобіль «Hyundai I30», 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] . 21.09.2022 заочним рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука по справі № 524/3311/22 зазначений транспортний засіб «Hyundai I30», 2008 року випуску, № кузова [NUMBER] , визнаний за відповідачем [PERSON] на праві власності. Зі змісту вказаного судового рішення слідує, що відповідач 11.08.2021 придбала у власність спірний автомобіль на електронних торгах, однак не мала змоги зареєструвати право власності, оскільки на автомобіль накладений арешт в іншому виконавчому провадженні № 58456602. Рішення набрало законної сили 27.10.2022 згідно інформації, наявної у Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/106461030. Власником автомобіля являється відповідач [PERSON] , дата реєстрації - 06.11.2024, що стверджується копією свідоцтва про право власності на транспортний засіб. З жовтня 2024 року подружжя перестало проживати однією сім`єю, при цьому автомобіль «Hyundai I30», 2008 року випуску, залишився у володінні та користуванні [PERSON] . 31.01.2025 заочним рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука по справі № 524/14324/24 розірваний шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 18.03.2017 Малиновським районним відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 509. Рішення набрало законної сили 04.03.2025 згідно інформації, наявної у Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/124835024. Придбавши зазначений транспортний засіб під час перебування у шлюбі, позивач та відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно та право на рівну частку майна. За заявою позивача судовим експертом Сумцовим С.С. визначена ринкова вартість автомобіл, що становить 6140 доларів США (висновок експерта № 17 від 28.02.2025), що еквівалентно за підрахунками позивача сумі 254900 грн. У зазначеному висновку експерта зазначено на виконання ч.5 ст. 106 ЦПК України, що висновок підготовлений для подання до суду, а експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. У судовому засіданні не заперечувалось та не спростовано відповідачем, що остання фактично користувалась спірним автомобілем. Поданою до суду 29.09.2025 заявою відповідач просила визнати спірний автомобіль на праві власності за позивачем із виплатою їй 1/2 від оціночної вартості транспортного засобу з позивача, визначеної експертним шляхом. Відповідачем будь-яких заяв у разі незгоди із ринковою вартістю автомобіля, визначеною судовим експертом, суду не надходано. Разом з тим, із матеріалів справи слідує, що відповідач перебуває у складі Збройних Сил України, що є підставою для зупинення провадження по справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України. Постановою Верховного Суду від 13.03.2025 по справі № 557/1226/23 визначено, що суд зобов`язаний зупинити провадження по справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (п.2 ч.1\~ст. 251 ЦПК України). Вирішуючи питання про зупинення на підставі п.2 ч.1\~ст. 251 ЦПК України\~провадження по справі через перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, переведених на воєнний стан, суд має враховувати, зокрема чи є належні докази переведення військової частини за місцем служби відповідача на воєнний стан, чи він виконує бойові завдання, перебуваючи у зоні бойових дій, унаслідок чого не може приймати участь у судових засіданнях ні особисто, ні у режимі відеоконференції, зокрема поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів; чи користувався відповідач правничою допомогою під час судового провадження; чи мав можливість самостійно або з допомогою представника висловитися щодо позовних вимог. Верховний Суд акцентує, що зупинення провадження по справі має бути доцільним і мотивованим. Суд аналізує ймовірні наслідки зупинення із урахуванням суті спірних правовідносин, щоб це не призвело до безпідставного затягування строків розгляду справи. (постанова Верховного Суду від 01.02.2022 по справі № 160/12705/19). Стороною позивача не надані докази залучення відповідача до бойових дій, здійснення заходів із національної безпеки та оборони, переведення конкретної військової частини на воєнний стан тощо, клопотання про зупинення розгляду справи сторонами не заявлялось, а тому суд не знаходить підстав для зупинення провадження по справі, оскільки безпідставна перерва в судовому розгляді буде порушувати право на справедливий суд. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. ст.\~15,\~16 ЦК України\~передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 60 СК України закріплена презумпція спільності майна, набутого подружжям за час шлюбу. За цією статтею майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (ст. 68 СК України). П.п. 23, 24 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно п. 30 цієї постанови Пленуму Пленуму Верховного Суду України рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Судом встановлено, що між перебуваючи у шлюбі, подружжя набуло у власність спірний автомобіль, вартість якого визначена судовим експертом за заявою позивача та становить 254900 грн, по курсу Національного Банку України станом на 28.02.2025 складає 6140 доларів США. Судом не встановлено придбання спірного автомобіля за особисті кошти відповідача, автомобіль не визнаний особистою приватною власністю одного з подружжя, а тому є спільною сумісною власністю сторін по справі згідно ст. 60 СК України. Відповідачем не доведено протилежного, презумпцію рівності часток зазначеного спільного майна, набутого під час шлюбу, не спростовано. При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (постанова Верховного Суду від 12.06.2019 по справі № 595/324/17). Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України). Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно закону або є неможливим (ч.2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ст. 364 ЦК України). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними (ст. 372 ЦК України). Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток та керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз.1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 № 11). При цьому, не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо того, що оцінка транспортного засобу, виконана судовим експертом, є неадекватною, оскільки маючи рівні права з позивачем, відповідач не надала суду іншу оцінку транспортного засобу. Відповідачем не доведено обставини, на які остання посилалась під час розгляду справи, жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, на спростування вимог позивача, свого матеріального становища тощо суду не надала. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, що мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 08.08.2019 по справі № 450/1686/17, від 15.07.2019 по справі № 235/499/17). Щодо стягнення судових витрат, суд зазначає наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати: ( 1) на професійну правничу допомогу; ( 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; ( 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; ( 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ст. 133 ЦПК України). Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі\~недотримання вимог\~щодо співмірності\~витрат суд\~може,\~за клопотанням\~іншої сторони,\~зменшити розмір\~витрат на\~оплату послуг\~експерта,\~спеціаліста,\~перекладача,\~які підлягають\~розподілу між\~сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 6-9 ст. 139 ЦПК України). \~Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: ( 1) у разі задоволення позову - на відповідача; ( 2) у разі відмови в позові - на позивача; ( 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ЦПК України). Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Позивач є особою з інвалідністю 2 групи (пенсійне посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] ) та звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України "Про судовий збір". За подання фізичною особою позову майнового характеру до суду ствака судового збору визначена у розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ст. 4 Закону України "Про судовий збір"). З урахуванням наведеного, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1019,60 грн (коефіцієнт 0,8 х 1274, 50 (1 % від ціни позову 127450 грн). Оскільки позов задоволений у повному обсязі, позивачем сплачені витрати на оплату послуг експерта (платіжна інструкція № 2.998194651 від 28.02.2025), відповідачем не заявлялось клопотань про зменшення зазначених судових витрат, не доведено їх неспівмірність, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України в сумі 2800 грн.

Outcome: approved