Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

АТ «Сенс Банк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 630932042 від 29.05.2018 року в загальному розмірі 208521,16 грн., яка складається з: 135111,66 грн. простроченого тіла кредиту; 55168,42 грн. відсотків за користування кредитом, 17046,48 грн. тіла кредиту та 1194,60 грн. офердрафту (несанкціонована заборгованість). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29.05.2018 року [PERSON] звернулася до АТ «Альфа-Банк» з метою отримання банківських послуг. 29.05.2018 року підписанням оферти на укладання угоди про надання кредиту №630932042. Відповідачка запропонувала Банку укласти Угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Підставою для Угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між нею та Банком. Банк прийняв пропозицію Відповідачки та підписав акцепт пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Акцепт пропозиції на укладення Угоди отримано Відповідачкою, про що свідчить її власноручний підпис. Власним підписом позичальниця підтвердила, що вона ознайомлена зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; інформацією про умови кредитування та орієнтовну вартість кредиту, надану виходячи із обраних умов кредитування; а також, що вона отримала усі пояснення, необхідні для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати, в тому числі в разі невиконання зобов`язань за договором. Банк умови кредитного договору виконав у повному обсязі, проте відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість у загальному розмірі розмірі 208521,16 грн., яку до теперішнього часу відповідачка добровільно не сплатила, що є порушенням законних прав та інтересів АТ «Сенс Банк», у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідачки на його користь вищевказану суму заборгованості, а також понесені судові витрати. Ухвалою Немишлянського районного суду міста Харкова від 21.05.2025 року провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадженні з викликом сторін в судове засідання. 08.09.2025\~року від\~уповноваженого представника\~відповідачки -\~адвоката Третьякової\~Н.Ю.\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~зазначено,\~що між [PERSON] та АТ «АльфаБанк» 29.05.2018 було укладено договір про відкриття кредитної лінії. [PERSON] користувалась кредитними коштами, повернення коштів вчасно не здійснила, в результаті чого на думку сторони позивача утворилась заборгованість в розмірі 208521,16 грн. (двісті вісім тисяч п`ятсот двадцять одна грн 16 коп.), з яких: 135111,66 грн. (сто тридцять п`ять тисяч сто одинадцять грн 66 коп.) прострочене тіло кредиту, 55168,42 грн. (п`ятдесят п`ять тисяч сто шістдесят вісім грн 42 коп.) відсотки за користування кредитом; 17046,48 грн (сімнадцять тисяч сорок шість грн 48 коп.) тіло кредиту, 1194,60 грн (одна тисяча сто дев`яносто чотири грн 60 коп.) офердрафт (несанкціонована заборгованість). Сторона відповідачки не погоджується із таким розрахунком суми боргу. Так, до позовної заяви позивачем надано розрахунок заборгованості, із якого вбачається, що останнім днем користування кредитною карткою відповідачем є 29 січня 2022 року. Відповідно до розрахунку загальна сума заборгованості станом на 29.01.2025 становила 47 898,27 грн., включно із тілом кредиту та відсотками за користування кредитними коштами. Відповідно, розрахунку заборгованості із визначенням тіла кредиту в розмірі 135 111, 66 грн., а також підстави нарахування іншого тіла кредиту в розмірі 17 046,48 грн. до позовної заяви не надано. Із паспорту споживчого кредиту, який долучений позивачем до позовної заяви, вбачається, що строк кредитування складає 12 місяців з можливістю пролонгації відновлювальної кредитної лінії на новий строк за умови дотримання Клієнтом умов Договору. Як вбачається із розрахунку заборгованості, останнім днем користування кредитними коштами відповідачем є 29.01.2022. З цього періоду користування кредитними коштами припинилось, відповідачка допустила порушення умов договору, що свідчить про відсутність умов для подальшої пролонгації строку кредитування. Відтак строк кредитування закінчився 29.01.2022. Згідно чинного законодавства, після закінчення строку дії договору споживчого кредиту право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки припиняється, якщо інше не передбачено договором або законодавством, оскільки строк кредитування завершився, а грошові кошти не були своєчасно повернені. В такому випадку банк може нараховувати відсотки за простроченим боргом, які відрізняються від тих, що були передбачені за договором. Тобто, сторона відповідачки вважає, що починаючи із 29.01.2022 року позивач був позбавлений права нараховувати відсотки за користування кредитними коштами. В той же час заборона на нарахування штрафів за прострочення кредиту під час воєнного стану в Україні встановлена пунктом 18 розділу ХІІ Цивільного кодексу України, запровадженим Законом України № 2120-IX від 15 березня 2022 року. Згідно з цією нормою, позичальники звільняються від сплати неустойки (штрафів, пені) та інших санкцій за прострочення виконання зобов`язань на період дії воєнного стану та протягом 30 днів після його завершення. Усі штрафи та пені, нараховані з 24 лютого 2022 року, підлягають обов`язковому списанню кредитором. Тобто, починаючи із 24 лютого 2022 року позивач також був позбавлений права на нарахування будь-яких коштів (процентів за користування чужими коштами, неустойки тощо). За офіційною інформацією, розміщеною на сайті АТ «АльфаБанк» (інформація отримана за посиланням https://sensebank.ua/news/alfa-bank-ukraina-zapuskae-kreditni- kanikuli) АТ «АльфаБанк» повідомив про впровадження кредитних канікул строком на 3 календарні місяці, протягом яких взяв на себе зобов`язання не нараховувати відсотки за користування кредитними кошами. Тобто, в будь-якому разі, починаючи із 01.03.2022 до 01.07.2022 позивач не мав права нараховувати відсотки за користування кредитними коштами в результаті взятих на себе зобов`язань. Проте, як вбачається із розрахунку заборгованості, позивач у вказаний період нараховував відсотки за користування кредитними коштами в повному обсязі, що призвело до збільшення суми заборгованості на 10 617,35 грн. (51116,06 61733,41), які увійшли до загальної нарахованої суми заборгованості, та які були включені в подальшому для здійснення нарахування відсотків за користування кредитними коштами. На вказану суму Банк продовжував в подальшому нараховувати відсотки, які за період часу з 01.07.2022 по 27.02.2025 складають 10 414,43 грн. На думку представника відповідачки, такі неправомірні дії призвели до протиправного збільшення боргу в розмірі 21 031,78 гривень. Таким чином, необґрунтований розрахунок суми заборгованості є самостійною та достатньою підставною для відмови в задоволенні позову. Окрім того, нарахована сума відсотків за користування кредитними коштами суперечить положенням ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», адже загальна сума заборгованості, нарахована банком, перевищує тіло кредиту станом на момент припинення відносин із кредитування більш ніж в 4 рази, що є недопустимим. На переконання сторони відповідачки, банк не мав права нараховувати відсотки за користування кредитними коштами після припинення відповідачем користування кредитними коштами. Також, стороною відповідачки зазначено, що виїзд відповідачки за межі території України через воєнний стан, а через це неможливості користуватись кредитними коштами, а також неможливості вчасного погашення боргу має враховуватись судом при ухваленні рішення. Щодо наведеного розрахунку витрат на правову допомогу відповідач заперечує проти визнання судом витратами на професійну правничу допомогу «гонорару успіху», який відповідно до позовної заяви складає 7,55 від суми, задоволеною судом до стягнення. Представник відповідачки стверджує, що «гонорар успіху» не був необхідним в межах розгляду цієї справи. Позивач, при цьому, наводить конкретну вартість наданих послуг, зокрема щодо складання та подання позову, а також отримання судового рішення. На думку сторони відповідачки, така послуга як отримання судового рішення по справі також не може включатись у вартість послуг із надання правової допомоги, адже така дія не є необхідною для розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, врахувавши реальність та необхідність понесених стороною позивача витрат на правничу допомогу, у задоволенні клопотання про стягнення з відповідачки судових витрат в частині «гонорару успіху» просить відмовити. 12.09.2025 року до суду від АТ "СЕНС БАНК" надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що 29.05.2018 року [PERSON] шляхом підписання оферти запропонувала АТ «Альфа-Банк» укласти угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії (далі Угода), яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» (архівна версія Договору, яка була чинною на дату укладення сторонами Угоди, розміщена за посиланням: https://sensebank.ua/tarifi-ta-umovi та є публічно доступною), укладеного між ним та Банком. Банк прийняв пропозицію Відповідачки та підписав акцепт пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Акцепт пропозиції на укладення Угоди отримано Відповідачкою, про що свідчить її власноручний підпис. Таким чином, 29.05.2018 року між Банком та Відповідачкою з дотриманням приписів чинного законодавства України було укладено Угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії із наступними основними умовами: тип кредиту кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії; найменування продукту «Максимум-готівка», мета кредиту для особистих потреб; ліміт кредитної лінії у розмірі 200000,00 грн, доступний кредитний ліміт на дату укладення угоди - 2000,00 грн; процентна ставка 26 % річних; тип процентної ставки фіксована; тип картки MasterCard Debit World; порядок повернення кредиту щомісячно, не менше ніж сума обов`язкового мінімального платежу 5 % від суми заборгованості, мінімум 50 грн. строк кредитування - 12 місяців з можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк за умови дотримання Клієнтом умов договору. Сторона позивача стверджує, що рішення про пролонгацію дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк приймає банк самостійно, що і було ним зроблено. Для ідентифікації в обліковій системі Банку Угоді було присвоєно № 630932042. Сторони також узгодили, що всі відносини між Позичальником та Банком, що не врегульовані Угодою, регулюються Договором про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов Договору, додатково до тих, що вказані в Угоді, і є невід`ємною частиною Угоди та діюча редакція якого розміщена на сайті Банку: www.alfabank.ua (архівна версія Договору, яка була чинною на дату укладення сторонами Угоди, розміщена за посиланням: https://sensebank.ua/tarifi-ta-umovi та є публічно доступною). АТ «Сенс Банк» звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 630932042 від 29.05.2018 року в розмірі у розмірі 208521,16 грн., з яких: 135111,66 грн. прострочене тіло кредиту, 55168,42 грн. відсотки за користування кредитом 17046,48 грн. тіло кредиту, 1194,60 грн. овердрафт (несанкціонована заборгованість). Банк не заявляв вимогу про стягнення з позичальника неустойки за прострочення виконання зобов`язань та нарахувань за ст. 625 ЦК України (річні та інфляційні) за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, які є відповідальністю боржника за порушення зобов`язання. Відповідачка не заперечує факт укладання 29.05.2018 року кредитного договору № 630932042 та факт користування коштами кредитного ліміту. Власного контррозрахунку за кредитним договором відповідачка не надала. Враховуючи викладене, сторона позивача просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. В матеріалах справи міститься клопотання представника позивача за довіреністю Полетаєвої Т.Ю. про розгляд справи без участі представника, в якому вона підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка [PERSON] та її уповноважений представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином. 20.10.2025 року від уповноваженого представника Третьякової Н.Ю. надійшла заява про проведення судового засідання без її участі, в якій вона підтримала доводи відзиву, просила суд відмовити в задоволенні позову. У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами судового процесу докази, суд встановив таке. З матеріалів справи судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 29.05.2018 року між [PERSON] та АТ «Альфа Банк» була підписана оферта на укладення угоди про надання кредиту № 630932042, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, анкета-заява про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк», паспорт споживчого кредиту та графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, які в сукупності становлять кредитний договір, згідно умов якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 2000,00 грн. з максимальним лімітом 200000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом 26,00% річних, зі строком кредитування на 12 місяців. Відповідно до оферти [PERSON] запропонувала АТ «Альфа-Банк» укласти з нею угоду про надання особистого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Підставою для укладення цієї угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». Оферта містить умови споживчого кредиту: тип кредиту «кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії», ліміт кредитної лінії у розмірі 200000,00 грн. Процентна ставка за користування відновлювальної кредитної лінії при вчиненні торгових оперцій та/або операції зняття коштів готівкою встановлено у розмірі 26% річних. Тип процентної ставки - фіксована. Всі відносини, що не врегульовані угодою, врегульовані договором, який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, є невід`ємною частиною угоди та діюча редакція якого розміщена на сайті Банку www.alfabank.ua. Судом встановлено, що позивач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 630932042 від 29.05.2018 року виконав у повному обсязі, шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії та надання кредитних коштів на ім`я відповідачки. Відповідачка, у свою чергу, не виконала своїх договірних зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 208521,16 грн., яка складається з: 135111,66 грн. прострочене тіло кредиту; 55168,42 грн. відсотки за користування кредитом, 17046,48 грн. тіло кредиту та 1194,60 грн. офердрафт (несанкціонована заборгованість). 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022 року. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцептуючи пропозицію Банку Відповідач підписом у Заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг визнає та погоджується на запропоновані Банком умови користування послугами Банку. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 630932042 від 29.05.2018 року виконав у повному обсязі, шляхом відкриття кредитного рахунку та надання кредиту на ім`я відповідачки. Встановлено, що у зв`язку з тим, що [PERSON] свої зобов`язання за умовами кредитного договору № 630932042 від 29.05.2018 року не виконала з боку АТ «СенсБанк» на адресу проживання відповідачки, зазначену в кредитному договорі, було направлено Досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань протягом 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги банку, в якій позивач просив повернути кредит у повній непогашеній сумі та сплатити всі нараховані і несплачені проценти за користування кредитом, комісії, а саме 207192,16 грн. Позивач зазначає, що в період дії кредитного договору [PERSON] свої зобов`язання порушила, внаслідок чого у неї перед позивачем виникла заборгованість у розмірі135111,66 грн. прострочене тіло кредиту та 17046,48 грн. за тілом кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитом. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З урахуванням наведеного, та зважаючи на те, що відповідачкою не виконано належним чином умов вищевказаного кредитного договору, суд вважає необхідним стягнути із відповідачки 135111,66 грн. прострочене тіло кредиту та 17046,48 грн. тіло кредиту. Щодо стягнення із відповідачки 55168,42 грн. відсотків за користування кредитом, то суд зазначає таке. Згідно зі ст. 1056-1 ЦК України- процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Так, стороною відповідачки зазначено у відзиві на позовну заяву, що останнім днем користування кредитними коштами відповідачкою є 29.01.2022 року, тобто з цього періоду користування кредитними коштами припинилось. Матеріали справи не містять належних доказів, що строк користування відповідачкою кредитом продовжувався. Також, матеріали справи не містять доказів, що до вказаного договору укладалися додаткові угоди, згідно з якими б продовжувався строк користування відповідачкою кредитом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 вказано, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами Цивільного кодексу України мають різний зміст. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. Тобто сторони, визначивши строк користування позикою в указаному договорі, погодили строк виконання зобов`язання. Також, у зазначеній вище постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Розділом IV договору передбачений порядок нарахування відсотків. У постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого в постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого в постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 і уточнила власний правовий висновок щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 Цивільного кодексу України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України) у розмірі, визначеному законом або договором. Велика Палата Верховного Суду вказала, що очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України. За таких обставин, надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін, оскільки на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла в постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 в справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак, якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)). Окрім цього, у сформульованих правових висновках Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто, фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 Цивільного кодексу України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі№ 910/719/19). Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). У даній справі умови договору щодо сплати процентів до повного погашення заборгованості визначені в IV розділі договору, який регулює порядок нарахування процентів, тобто правомірну поведінку сторін. Таким чином, вказані умови договору суд не може розцінити як нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування. В паспорті споживчого кредиту встановлено строк кредитування 12 місяців з можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк за умовами дотримання клієнтом умов договору, що не заперечується стороною позивача у відповіді на відзив від 12.09.2025 року. З виписки з рахунку вбачається, що [PERSON] користувалася карткою та кредитним лімітом з моменту її випуску та до 29.01.2022 року включно, що вказує на продовження дії договору та правомірність нарахування банком процентів за користування кредитом саме до вказаної дати - 29.01.2022 року. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки проценти, нараховані до 29.01.2022 року в розмірі 34136,64 грн., та відмовити в задоволенні позовної вимоги банку про стягнення процентів, нарахованих за період часу з 30.01.2022 року по 27.02.2025 року в розмірі 21031,78 грн.. Також, суд вважає, що нарахування 1194,60 грн. офердрафту передбачено умовами кредитного договору та підлягає стягненню з відповідачки. В ході судового розгляду цієї справи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які представник відповідачки посилалася щодо необґрунтованого нарахування всієї суми заборгованості та відмови в позові в повному обсязі з цієї підстави. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Розподіл судових витрат між сторонами здійснити пропорційно відповідно до ст. 141 ЦПК України, а саме: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 2249,86 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved