Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

30 червня 2025 року на адресу Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (далі, позивач, ТОВ ФК «ЕЙС») до [PERSON] (далі, відповідач) про стягнення грошових коштів у сумі 117 405 гривень, заборгованості за кредитним договором. Справа передана на розгляд головуючому судді Самусі В.О. (а. с. 192). За змістом заявлених позовних вимог стверджується, що 21 липня 2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», як первісним кредитором, та [PERSON] , як позичальником, був укладеним договір кредитної лінії № 968024354, за умовами якого відповідачу було надано в борг грошові кошти у сумі 25 000 гривень на умовах строкового платного володіння, із зобов`язанням повернення цих коштів та сплати процентів. Відповідач порушив умови кредитного зобов`язання, не повернув тіло кредиту та нараховані проценти, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 117 405 гривень, що включає 25 000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 92 405 гривень заборгованість за процентами. В подальшому, після укладення низки договорів факторингу, право вимоги за вказаним договором перейшло до позивача, як нового кредитора, який вимагає стягнення з відповідача, як боржника, в примусовому порядку заборгованість у зазначеному вище розмірі. Також позивач просить вирішити питання розподілу судових витрат та, зокрема, стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7 000 гривень. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, витребувано від АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» інформацію про рух коштів за картковим рахунком, на який, згідно доводів позивача, були зарахованими кошти за договором кредитної лінії (а. с. 197-198). Супровідним листом АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» від 31 липня 2025 року № БТ/Е-9282 підтверджено факт зарахування грошових коштів у сумі 25 000 гривень на картку відповідача та надано виписку з банківського рахунку (а. с. 205-211). Відповідач позов не визнав, доводи і аргументи щодо заявлених позовних вимог були викладені його представником адвокатом Карапетян Арменом Рафіковичем в додаткових поясненнях, що направлені до суду 24 вересня 2025 року з використанням системи «Електронний суд» (а. с. 224-229). За змістом цього документу, представник відповідача заперечує правомірність переходу права вимоги до позивача, як нового кредитора, зокрема, стверджуючи, що договір факторингу з ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та первісним кредитором був укладеним у 2018 році, хоча сам договір кредитної лінії був укладеним в 2023 році. При цьому, за договором факторингу можливо передати право вимоги у зобов`язанні, що існує станом на дату укладення договору факторингу. Крім того, представник відповідача стверджує про необхідність застосувати введені після укладення договору обмеження максимального розміру денної процентної ставки, які визначені Законом України «Про споживче кредитування». Також представник відповідача акцентує увагу на тому, що під час підписання договору кредитної лінії були застосовані суперечливі процедури використання електронного підпису, що призвело до введення в оману відповідача, як позичальника. З урахуванням викладеного, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представником позивача з використанням системи «Електронний суд» також були подані письмові додаткові пояснення, які отримані судом 30 вересня 2025 року (а. с. 233-248). В цих поясненнях наведені доводи щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог, правильності розрахунку заборгованості, правомірності переходу до позивача права вимоги та, як наслідок, щодо неспроможності доводів представника відповідача. В судове засідання учасники судового розгляду не з`явились, подали заяви про проведення судового розгляду без їхньої участі. В силу приписів частини 1 статті 223 ЦПК України, судом вирішено проводити судовий розгляд без їхньої участі. Оскільки додаткові пояснення представника відповідача не є відзивом у розумінні статті 178 ЦПК України, суд вважає, що існують підстави для проведення заочного розгляду справи та, за відсутності заперечень позивача, для ухвалення заочного рішення. Суд дослідивши письмові матеріали справи, закінчив з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами та перейшов на стадію ухвалення судового рішення. У відповідності до приписів статті 224 ЦК України, ухвалення та проголошення судового рішення було відкладеним до 13 жовтня 2025 року до 16 години 30 хвилин. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. Так, судом було встановлено, що 21 липня 2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», як первісним кредитором та [PERSON] , як позичальником, був укладеним договір кредитної лінії № 968024354 (а. с. 26-43). Згідно умов пунктів 2.1, 7.1, 7.3, 8.3.2, 8.4, 11.1 договору, сума кредиту 25 000 гривень, строк кредитування 5 років, дата повернення кредиту 20 серпня 2028 року, дисконтний період 30 днів від дати отримання кредиту, процентна ставка диференційована 0,5 % щоденно в межах дисконтного періоду, 1,24 % щоденно у випадку продовження дисконтного періоду, 2,98 % щоденно після закінчення дисконтного періоду. Договір підписаний позичальником одноразовим ідентифікатором (а. с. 44). Обставини щодо надання грошових коштів в борг підтверджуються копією платіжного доручення від 21 липня 2023 року та випискою з банківського рахунку АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» (а. с. 72, 208-211). Відповідач не заперечує обставин щодо підписання договору та погодження його істотних умов, хоча представник відповідача і наголошує на застосуванні суперечливої процедури підписання договору, що призвела до введення позичальника в оману. Відповідач отримання грошових коштів не заперечує, доказів повного чи часткового погашення заборгованості не надав. В подальшому, внаслідок укладення договорів факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року з додатковими угодами № 19, 26, 27, 31, 32, договору факторингу № 10/1024-1 від 10 жовтня 2024 року, договору факторингу № 29/05/25-Е від 29 травня 2025 року, право вимоги за зазначеним вище договором кредитної лінії перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС», згодом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС», а потім до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», позивача у справі (а. с. 86-92, 117-123, 130-136). Судом не встановлено обставин, які б свідчили про нікчемність договорів факторингу, чи про визнання зазначених договорів недійсними в судовому порядку. Встановивши зазначені обставини справи, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні правові норми. Зокрема, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно приписів частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину. При цьому, для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін. Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру. Згідно приписів пункту 5 частини 1 статті 3 цього закону, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно приписів пункту 6 частини 1 статті 3 цього закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно приписів пункту 7 частини 1 частини 3 цього закону, електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем. Згідно приписів пункту 12 частини 1 статті 3 цього закону, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Згідно приписів абзацу 9 частини 1 статті 5 цього закону, одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством. Згідно приписів частини 1статті 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Згідно приписів частини 1 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно частини 4 цієї статті, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Згідно частини 6 цієї статті, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно приписів частини 12 цієї статті, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно приписів частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України\~"Про електронні документи\~та електронний\~документообіг" та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно приписів частини 1статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики. Згідно приписів частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно приписів частини 1, 2 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно приписів частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Зміст наведених правових норм свідчить про те, що договір є підставою для виникнення прав та обов`язків, правомірність договору, як двостороннього правочину презюмується, а заміна сторони договору може бути здійснена внаслідок відступлення права вимоги, в тому числі під час укладення договору факторингу. З урахуванням викладеного, суд вважає доведеними обставини щодо укладення між первісним кредитором та відповідачем, як позичальником, договору кредитної лінії № 968024354 від 21 липня 2023 року та погодження істотних умов договору. Суд також вважає доведеними обставини, що свідчать про порушення позичальником умов договору, виникнення заборгованості та відступлення права вимоги до позивача, як нового кредитора. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивач, як новий кредитор цілком правомірно вимагає стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, нарахованими в межах строку кредитування. За відсутності доказів погашення заборгованості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 25 000 гривень, як заборгованість за тілом кредиту. Також суд вважає, що існують підстави для стягнення заборгованості за процентами і розмір заявлених до стягнення процентів визначений правильно. Так, відповідачем заявлено до стягнення заборгованість за процентами у розмірі 92 405 гривень, період нарахування з 21 липня 2023 року до 17 грудня 2023 року. Відповідні розрахунки долучені до матеріалів справи (а. с. 149-154). Відповідач правильність зазначених розрахунків не спростував, контр розрахунку не надав, як не надав доказів повного чи часткового погашення заборгованості. Згідно приписів статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», статті 1056-1 ЦК України, розмір процентної ставки визначається умовами договору. Далі, згідно приписів частини 2 статті 4, частини 1 статті 5 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 2 мотивувальної частини Рішення КСУ від 09 лютого 1999 року по справі № 1-7/99, в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). При цьому, згідно приписів частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції Закону України № 3498-ІХ від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року, максимальний розмір денної процентної ставки становить 1 %. Відповідно до пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» (у редакції Закону №3498-IX), з моменту набрання ним чинності встановлено граничний розмір денної процентної ставки для всіх діючих правовідносин за договорами споживчого кредиту, незалежно від дати їх укладення. При цьому протягом перших 120 днів з 24.12.2023 застосовується ставка, що не перевищує 2,5 % на день, а в наступні 120 днів не більше 1,5 % на день. Оскільки Закон України № 3498-ІХ набув чинності 24.12.2023 року та застосовано визначений законодавством перехідний період до запровадження максимального розміру денної процентної ставки, в період часу з 24.12.2023 року до 22.04.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 2,5 %, в період часу з 23.04.2024 року до 20.08.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 1,5 %, а з 21.08.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 1 %. Як свідчить наданий позивачем розрахунок, проценти за договором були нарахованими до 17 грудня 2023 року включно, тобто, до дати набрання чинності нормами закону щодо встановлення максимального розміру денної процентної ставки та введення перехідного періоду. Отже, з огляду на наведене, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо необхідності застосування визначеного законом максимального розміру денної процентної ставки. Тому, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти у сумі 92 405 гривень. А отже, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд відхиляє доводи представника відповідача щодо неможливості передачі права вимоги за договором кредитної лінії до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» згідно з договором факторингу від 28 листопада 2018 року, так як в подальшому до цього договору вносились зміни на підставі додаткових угод, копії яких долучені до матеріалів справи, і конкретні умови відступлення прав вимоги визначалися вже на підставі положень додаткових угод, укладених хронологічно пізніше, ніж договір кредитної лінії. Такий спосіб передачі права вимоги не суперечить пункту 3 частини 1 статті 3 ЦК України, яким передбачена свобода договору, як одна із загальних засад цивільного законодавства. Суд констатує, що в даному випадку відповідачем не наведено переконливих мотивів, які б свідчили про порушення його прав внаслідок відступлення права вимоги іншим кредиторам, враховуючи, в тому числі і той факт, що відповідач не вчиняв дій щодо погашення заборгованості ні первісному, ні іншим кредиторам. Також суд критично оцінює доводи представника відповідача щодо суперечливого характеру умов укладення кредитного договору, так як умови договору в повній мірі були доведені до відповідача, як сторони договору, відповідач не заперечує погодження саме таких умов договору та отримання грошових коштів в борг у сумі, визначеній договором. Далі, суд зазначає, що позивачем надані докази понесення судових витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених позивачем витрат були надані договір про надання правничої допомоги № 29/05/25-1 від 29 травня 2025 року та додаткова угода до нього, акт прийому-передачі наданих послуг та копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а. с. 156-162). Оцінюючи наявність фактичних та правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 30 Закону України\~«Про адвокатуру\~і адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: approved