Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька та утримання іншого з подружжя, який є непрацездатним. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] є пенсіонером, непрацездатною особою, інвалідом 1 групи. Має повнолітню доньку [PERSON] та перебуває у шлюбі із [PERSON] . Зазначив, що хоча і є непрацездатною особою в силу наявності інвалідності, але не потребує матеріальної допомоги (утримання) з боку інших фізичних осіб з огляду на достатність пенсійного забезпечення й відсутність потреби в додаткових матеріальних витратах. Інший з подружжя позивача не покриває фінансових і матеріальних витрат в силу відсутності матеріальної можливості для такого забезпечення (є пенсіонеркою). Просив стягнути з [PERSON] аліменти на його утримання в розмірі 1000 грн щомісячно та з іншого подружжя - [PERSON] аліменти на його утримання в розмірі 1000 грн щомісячно. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 08.08.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. 12.08.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , яка заперечувала проти позову через безпідставність позовних вимог, оскільки позивач не потребує матеріальної допомоги, а для відповідача не виник обов`язок утримувати позивача з огляду на вимоги ст.202 СК України. Зазначила, що до неї та до [PERSON] позивач жодного разу не пред`являв усних прохань або вимог щодо матеріального утримання. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 18.08.2025 року до суду надійшла заява [PERSON] про те, що нею отримано відзив на позовну заяву [PERSON] , який вона підтримує, проти задоволення позову заперечує, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 18.08.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив від [PERSON] , у якій позивач зазначив, що визнає аргументи, наведені відповідачкою [PERSON] в частині відсутності у позивача потреби в утриманні (матеріальному забезпеченні) з боку відповідачок у справі. Дійсно, позивач є особою з інвалідністю, отримує пенсійне забезпечення та інші доходи, що сукупно перевищують встановлений законом прожитковий мінімум, отримує пенсію та інші фінансові надходження й не потребує додаткового утримання, а також не потребує покриття якихось додаткових витрат. Відсутні будь які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі з боку відповідачів у справі. Не заперечував проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, надіслав заяву, в якій просив позовну заяву про стягнення аліментів розглядати без його участі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення та проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про місце та час слухання справи повідомлені належним чином. Надіслали заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позову, не заперечували проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та відповідачів, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінюючи докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого 27.04.2016 року Пенсійним фондом України довічно серії [NUMBER] . Згідно із копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААД № 121432, виданої міжрайонною МСЕК № 2 у м. Полтава, [PERSON] є інвалідом 1 групи та потребує постійного стороннього догляду. Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] [INFO] уклали шлюб, зареєстрований Центральним ВДРАЦС Полтавського МУЮ 09.09.1983 року, актовий запис № 2079. [PERSON] [INFO] є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого 21.09.2016 року Пенсійним фондом України довічно, серії [NUMBER] . [PERSON] [INFO] є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Унаслідок укладення шлюбу змінено прізвище [PERSON] на [PERSON] , що підтверджено копіями свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , свідоцтва про розірвання шлюбу серії серії [NUMBER] та свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , паспорта громадянина України [PERSON] , виданого 23.10.2019 року органом № 5312. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Зазначені норми права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відтак, при вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю. Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові. Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до ч.2 ст.75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.4 ст.75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі. Положеннями ст.205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст.202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст.204 СК України). Тлумачення ст.202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Зазначений правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19). Оцінюючи фактичні обставини позову, суд виходить із того, що позивач є непрацездатною особою, інвалідом 1 групи, батьком повнолітньої відповідачки [PERSON] та подружжям відповідачки [PERSON] , яка також є непрацездатною особою, пенсіонер за віком. Проте, зазначаючи у позовній заяві про необхідність отримувати аліменти (матеріальну допомогу), [PERSON] не доведено факт порушення його права на утримання повнолітньою донькою [PERSON] та непрацездатною дружиною [PERSON] . Зокрема, позивачем не доведено відповідно до вимог ст.ст. 75, 202, 205 СК України спроможність відповідачів надавати матеріальну допомогу позивачу на його утримання, не зазначає та не надано доказів цих обставин, відсутні докази про стан здоров`я та матеріальне становище відповідачів, наявність в останніх неповнолітніх дітей та інших непрацездатних членів сім`ї, яких вони зобов`язані утримувати; про наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, не зазначено та не надано доказів цих обставин. Позивачем до матеріалів позовної заяви не долучено жодного документу в підтвердження своїх позовних вимог, а саме підтвердження того, що він потребує матеріальної допомоги, а відповідачі можуть надавати таку допомогу. Суд, встановивши обставини справи та застосовуючи норми матеріального права до спірних правовідносин, дійшов висновку про відсутність порушення права позивача на утримання повнолітньою донькою та непрацездатною дружиною за недоведеністю позову, факту потребування позивачем матеріальної допомоги та спроможності відповідачів надавати таку допомогу. Посилання відповідачки [PERSON] на те, що позивач хоча і є непрацездатним, проте отримує пенсію у розмірі, що значно перевищує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому не потребує необхідності отримувати сторонню матеріальну допомогу, не беруться до уваги судом, як безпідставні, оскільки положення статей 202, 203 СК України, які регулюють спірні правовідносини, не передбачають врахування лише прожиткового мінімуму, встановленого законом, як безумовної умови для стягнення чи відмови у стягненні аліментів. З огляду на викладене, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві, позов не підлягає задоволенню за недоведеністю. При розгляді справи суд виходить виключно із тих доказів, що надані сторонами під час судового розгляду із врахуванням змагальності сторін та свободи в поданні ними суду доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Ураховуючи вимоги ч.6 ст.141 ЦПК України із відповідачів підлягає стягненню на користь держави судовий збір за подачу даного позову у сумі 1211,20 грн, з кожного відповідача по 605,6 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved