Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що за життя, [PERSON] , було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу від 18 жовтня 2016 року, зареєстровано в реєстрі за № 2711, згідно з яким, [PERSON] , на випадок своєї смерті, зробила таке розпорядження, що усі її права та обов`язки, які належать їй на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати їй у майбутньому та усе моє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що їй буде належати на день смерті і на що згідно з законом матиме право, заповідає [PERSON] . Позивач звернулась із заявою до приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу для оформлення спадкових прав. 16вересня 2024 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу, у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, письмово було роз`яснено: видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченим Драною Г.В., приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу 18 жовтня 2016 року за реєстровим № 2711 після смерті [PERSON] , 1952 року народження, померлої [INFO] , на житловий будинок з господарсько- побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , не є можливим, оскільки документ, що посвідчує право власності [PERSON] , померлого [INFO] (який перебував у шлюбі з [PERSON] , в період якого і був придбаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ) на його частку у праві спільної сумісної власності подружжя - частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , відсутній, що позбавляє приватного нотаріуса можливості визначити склад спадкової маси після смерті [PERSON] , померлої [INFO] /а.с.59-60/. За вказаного позивач змушена звернутись до суду із позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 листопада 2024 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 08 квітня 2025 року ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда витребувано у Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 2 належним чином завірену копію спадкової справи та інформацію: хто та коли звертався із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , кому видавалось свідоцтво про право на спадщину, чи є в наявності заповіт. Згідно ухвали суду від 30 квітня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні. В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у їх відсутності, вимоги підтримав, просив задовольнити повністю. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений, правом подачі відзиву не скористався. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Судом з`ясовано, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації смерті у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 29 грудня 2023 року, актовий запис № 3167/а.с.62/ 29 грудня 2023 року [PERSON] за життя склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Драною І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2711, заповіла належне їй майно [PERSON] . До складу спадщини увійшов житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] , видане міським відділом ЗАГС міста Кіровограда УРСР 28 вересня 1974 року). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 22 жовтня 2001 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського обласного управління юстиції, [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого спадкова справа не заведена. Згідно архівної довідки, виданої ОКП «Кіровоградське ООБТІ» 12 вересня 2024 року, право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , за архівними даними реєстрових книг Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», за станом до 01.01.2013, зареєстровано за: [PERSON] Ціле (приватна), Договір купівлі-продажу від 08.02.2000 № 298 / Приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу, Яценко О.П. / дата реєстрації 10.02.2000. Реєстрова книга № 129 запис № 21099. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Яценко О.П., приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу 8 лютого 2000 року за реєстровим № 298, зареєстровано Кіровоградським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації 10 лютого 2000 року та записаного в реєстрову книгу за № 21099/129, [PERSON] купила житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 17 вересня 2024 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу, у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, письмово було роз`яснено: видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу 18 жовтня 2016 року, за реєстровим № 2711 після смерті [PERSON] , 1952 року народження, померлої [INFO] , на житловий будинок в господарсько-побутовими будівлями та спорудами не є можливим, оскільки документ, що посвідчує право власності [PERSON] , померлого [INFO] (який перебував у шлюбі з [PERSON] , в період якого і був придбаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ) на його частку у праві спільної сумісної власності подружжя - частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , відсутній, що позбавляє приватного нотаріуса можливості визначити склад спадкової маси після смерті [PERSON] , померлої [INFO] /а.с.59-60/. За вказаного позивач змушена звернутись до суду із позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування. Посилається на ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 1969 року яка передбачає, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] не зареєстровано. Документ, що посвідчує право власності [PERSON] , померлого [INFO] , на його частку у праві спільної сумісної власності подружжя частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями \~ \~ \~ \~ та cпорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] відсутній, що позбавляє нотаріуса можливості визначити склад спадкового майна після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . У зв`язку з вищевикладеним, видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченим Драною Г.В., приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу 18 жовтня 2016 року за реєстровим № 2711 після смерті [PERSON] , 1952 року народження, померлої [INFO] , на житловий будинок в господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , не є можливим. На підставі ст.ст. 49,50 Закону України «Про нотаріат», нотаріусом відмовлено [PERSON] , [INFO] , місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] у видачі свідоцтва про право спадщину за заповітом, посвідченим Драною І.В., приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу 18 жовтня 2016 року за реєстровим № 2711 після смерті [PERSON] , 1952 року народження, померлої [INFO] , на житловий будинок з господарсько- побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] /а.с.59-60/. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від ЗО травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статті 1216, 1297 Цивільного кодексу України передбачають право та обов`язок спадкоємців, чию спадщину складає нерухоме майно, оформити документи про спадщину. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, у строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст.1268 ЦК України, спадщина належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця. Відповідно до вимог ч. З ст. 368 Цивільний кодексу України (далі ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна норма закріплена у ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. (Постанова Судової палати у цивільних справах ВСУ від 16.12.2015 року у справі № 6- 2541цс15). Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , належав померлій [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Яценко О.П., приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу 8 лютого 2000 року за реєстровим № 298. Як стверджує позивач зазначене нерухоме майно набувалося [PERSON] на праві особистої приватної власності, на підтвердження чого, позивач повідомила, що на момент набуття зазначеного нерухомого майна [PERSON] фактично припинила шлюбні відносини з [PERSON] і після придбання зазначеного житлового будинку, вселилася в нього вдвох з матір`ю [PERSON] (родинні відносини підтверджуються: свідоцтвом про народження, виданим Родниківським сільським ЗАГС від 05 травня 1952 року, свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим міським відділом ЗАГС міста Кіровограда УРСР від 28 вересня 1974 року), що підтверджується актом свідків від 24 вересня 2024 року та довідкою, виданою квартальним комітетом № 2 Фортечного району міста Кропивницького від 28 вересня 2024 року. Крім того, як вважає позивач, зазначений факт, що має юридичне значення підтверджується тими обставинами, що [PERSON] придбала вищевказане нерухоме майно за грошові кошти, які отримала її матір, [PERSON] , від продажу належного їй житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказують, що зазначений житловий будинок придбавався для спільного проживання в ньому [PERSON] та її матері [PERSON] , що підтверджується доказами по справі. Стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 1969 року передбачає, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно зазначений житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами є спільного сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] . [PERSON] , померлого [INFO] на праві спільної сумісної власності, належала частина будинку та позивачем не подано до суду беззаперечних доказів, що заповідач [PERSON] придбала вказаний житловий будинок за власні кошти і не в період перебування в шлюбі. У витязі з реєстру мешканців міста Кропивницького, сформованому 19.04.2024 року за інформацією відділу реєстрації місця проживання особи управління у сфері державної реєстрації департаменту надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради на дату 20.102001 року, [PERSON] - [INFO] на день смерті [INFO] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] разом із ним були зареєстровані дружина [PERSON] , [INFO] та мати [PERSON] , [INFO] . Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Відповідно до частин першої-четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, вони не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок про те, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Установивши, що із заявою після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , із заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] , суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed