Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-14 00:00:00

У січні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] о 17 годині 19 хвилин на веб сайті інформаційного агентства «Главком» [INFO] , яке належить ТОВ «ХАБ ГЛАВКОМ», було опубліковано статтю під назвою «[INFO]», адреса посилання [INFO] (Стаття). Вказана Стаття містить інформацію, яка не відповідає дійсності, є недостовірною, негативно впливає на позивача та була поширена лише з метою дискредитаційного впливу на ділову репутацію позивача, без будь яких доказів, зокрема: «[INFO]) «[INFO]», яка до цього мала невиконаний контракт з тією ж Агенцією оборонних закупівель», автором якої є [PERSON] . Вказана Стаття була розміщена у мережі Інтернет на веб сайті [INFO], який має відкритий доступ, містить 2 коментарі осіб, які ознайомились з інформацією. Просить суд визнати недостовірною і такою, що порушує немайнові права недоторканості ділової репутації Товариства з обмеженою відповідальністю «ПХУ ЛЕХМАР» («PHU Lechmar» LLC), Інформацію, автором якої є [PERSON] «[INFO]) «[INFO]», яка до цього мала невиконаний контракт з тією ж Агенцією оборонних закупівель»»??? Зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію: «[INFO]) «[INFO]», яка до цього мала невиконаний контракт з тією ж Агенцією оборонних закупівель», шляхом підготовки та розміщення на веб сайті [INFO] у розділі «[INFO]» статті, під заголовком «Спростування недостовірної інформації, щодо «[INFO]" зазначивши вступну та резолютивну частину рішення суду. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідністю «ХАБ ГЛАВКОМ» та Товариство з обмеженою відповідністю «УКРАЇНСЬКІ МЕДІЙНІ СИСТЕМИ» розмістити на веб сайті [INFO]/у розділі «[INFO]» статтю під заголовком «Спростування недостовірної інформації, щодо «[INFO]" із зазначенням вступної і резолютивної частини рішення суду.? Ухвалою судді від 03 лютого 2025 року відкрито провадження у вказаній справі для розгляду в порядку загального позовного провадження. 12 березня 2025 року до суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідністю «ХАБ ГЛАВКОМ», в якому останній не погодився з доводами позовної заяви та зазначив, що позивачем не доведено факт поширення недостовірної інформації, не надано доказів, що підтверджували поширення недостовірної інформації, відсутності у позовній заяві будь-яких даних, які підтверджували би, що його правам і законним інтересам завдано шкоди. Також у відзиві було вказано на відсутність аргументів, що опублікована інформація є недостовірною, а також, що ТОВ «ХАБ ГЛАВКОМ» має нести відповідальність за поширення такої інформації. Просив відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. 14 березня 2025 року представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до якої представник заперечував щодо зазначених аргументів ТОВ «ХАБ ГЛАВКОМ», заявив клопотання про проведення огляду веб сторінки, на якій розміщено статтю, що містить недостовірну інформацію, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Також, до суду надійшла заява від представника відповідача - ТОВ «Українські медійні системи» про визнання сторони неналежним відповідачем, в якій зазначає, що ТОВ «УКРАЇНСЬКІ МЕДІЙНІ СИСТЕМИ» не є власником веб-сайту glavcom.ua. Представник відповідача вважає, що є неналежним відповідачем по справі та приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині до ТОВ «УКРАЇНСЬКІ МЕДІЙНІ СИСТЕМИ» не підлягають задоволенню. Від відповідача [PERSON] відзиву, заяв, клопотань, чи інших документів до суду не надходило. Ухвалою суду від 03 червня 2025 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Також, протокольною ухвалою від 03 червня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про проведення огляду веб-сторінки. Постановлено провести таке дослідження на стадії дослідження доказів. Не погодившись з протокольною ухвалою суду, представник Товариство з обмеженою відповідністю «ХАБ ГЛАВКОМ» звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою. Ухвалою Київського апеляційного суду апеляційну від 15.07.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідністю «ХАБ ГЛАВКОМ» на протокольну ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2025 року було повернуто скаржнику. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідністю «ХАБ ГЛАВКОМ» в судовому засіданні заперечував проти позовних вимг, просив відмовити в їх задоволенні. Суд, заслухавши доводи учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначенийзаконом або договором. У випадку, якщо закон або договір невизначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася досуду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд встановив, що [INFO] о 17 годині 19 хвилин веб сайті інформаційного агентства «Главком» [INFO] , було опубліковано статтю під назвою «[INFO]», адреса посилання [INFO] (також - стаття), яка містить інформацію, зокрема: «[INFO]) «[INFO]», яка до цього мала невиконаний контракт з тією ж Агенцією оборонних закупівель». Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначив, що поширена відповідачами інформація є негативною за змістом, нічим не підтвердженою, не відповідає дійсності та завдає шкоди діловій репутації позивача. Відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів належать, наприклад, спростування недостовірної інформації (стаття 277 ЦК України). За частиною першою статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до Глави 3 цього Кодексу, а змістом частини першої статті 201 ЦК України ділова репутація належить до особистого немайнового блага, яке охороняється цивільним законодавством. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується пропорушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загально визнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, поданого на захист ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка невідповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Ці обставини входять до предмета доказування у відповідній справі. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до статті 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. За змістом частин першої та другої статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб?єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерело держання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Статтею 27 Закону України «Про інформацію» передбачено, щопорушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до статті 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. За змістом частин першої та другої статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб?єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Статтею 27 Закону України «Про інформацію» передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хочаб одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв?язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з?ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Як роз?яснено у абз. 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику усправах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв?язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б однійособі. Так, статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов?язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підтвердження факту поширення недостовірної інформації у статті: «[INFO]», Позивач зазначає адресу посилання на статтю: [INFO] При цьому позивач додає скриншот статті, яка знаходиться за вказаним посиланням, а також акт огляду та фіксації веб сторінки виконаний представником позивача. Судом досліджено статтю, розміщену за вказаним посиланням, і встановлено, що її зміст та вигляд ідентичний наданому скриншоту та інформації, яка вказана у акті огляду та фіксації веб сторінки, зокрема в частині, яку просить визнати недостовірною та спростувати позивач. Товариством з обмеженою відповідністю «ХАБ ГЛАВКОМ» не було надано доказів, які б підтверджували його позицію, щодо неналежності доказів, які підтверджують поширення інформації. Способом фіксації електронного доказу, є створення його електронної копії, найчастіше це відбувається у вигляді скриншота. З цього можна зробити висновок, що скриншот сам по собі не є електронним доказом, це лише джерело інформації, яка вже надалі нестиме доказове значення у справі, тобто є електронною копією того чи іншого електронного доказу. Водночас важливо враховувати, що суд може перевірити копію електронного документа, зажадавши його оригінал та провести огляд та дослідження веб-сайту, листування у приміщенні суду з відповідного пристрою (ноутбука, планшета, телефона тощо). Також, варто врахувати, що чинне законодавство передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів. Так, у Постанові Верховного суду від 13 липня 2020 року у справі?№ 753/10840/19, зазначено, що «касаційний суд погоджується з судами першої та апеляційної інстанції та позначає, що на підтвердження заявлених вимог позивач надала скріншоти повідомлень з телефону з Viber, які суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вважав належними та допустимими доказами, які досліджено судами у їхній сукупності та яким надано належну правову оцінку». Установивши вказані обставини, суд дійшов висновку про те, що позивач довів факт поширення спірної інформації на вебсайті Главком за посиланням [INFO]. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року усправі № 742/286/17 (провадження № 61-14303св19) вказано, що: «відповідачами у справі про захист честі, гідності чи ділової репутаціїє фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, якає джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації. Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суду постанові від 13 лютого 2019 року (справа № 439/1469/15-ц, провадження № 61-5189св18). Ураховуючи наведене, відповідачами у справі мають бути автор та власник веб-сайта відповідного інформаційного матеріалу». Суд встановив, що безпосереднім автором статті, яка містить недостовірну інформацію, зазначено [PERSON] , про що безпосередньо зазначено в самій статті. Заперечень від відповідачів щодо авторства заявлено не було. Також, з поданих матеріалів та обґрунтувань сторін, судом було встановлено, що на веб сайті Главком зазначено наступну ідентифікуючу інформацію: © 2009-2025, «Українські медійні системи». Всі права захищені. Позначення «©» являється міжнародним знаком охорони авторського права. Онлайн-медіа «Інформаційне агентство «Главком», ідентифікатор медіа - R40-01991. Власник: ТОВ «Хаб Главком»».? Політика конфіденційності (PrivacyPolicy). Правила сайту, містить наступні положення, «Інформаційне агентство «Главком» публікує цю політику конфіденційності та умови користування сайтом?«glavcom.ua»?з метою уникнення будь-яких непорозумінь і конфліктів з відвідувачами»;?Всі права на сайт?«glavcom.ua»?і його зміст належать ТОВ «Українські медійні системи» або використовуються агентством за погодженням із правовласниками. Даний сайт в цілому, і окремі його елементи охороняються Законом України «Про авторське право і суміжні права», міжнародними правовими актами та іншими актами чинного законодавства України. Водночас у заяві ТОВ «Українські медійні системи» про визнання сторони неналежним відповідачем, товариство заперечує, що вебсайт Главком належить йому, а власником веб сайту є ТОВ «ХАБ ГЛАВКОМ». Останній дану інформацію не спростував та не заперечував. Так, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Відповідний правовий висновок викладено у постановах Великой Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/1б-ц, провадження №14-61цс18, від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц, провадження №14-l78цc18, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, провадження №14-392цс18, від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц провадження №14-51 2цс18. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов в частині ТОВ «Українські медійні системи» не підлягає задоволенню з підстав викладених вище. Водночас, суд відхиляє доводи відповідача - ТОВ «ХАБ ГЛАВКОМ» про те, що товариство не може нести відповідальності за інформацію, яка розміщується на вебсайті, оскільки позиція автора не збігається з позицією редакції «Главкома». Відповідно до ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Позивачем обрано спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права. Відповідно до ч. 7 ст. 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ч. 6 ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Відповідно до пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. ТОВ «ХАБ ГЛАВКОМ» не було надано доказів, що вебсайт Главком, містить розділ, який дозволяє здійснювати вільне публікування користувацьких публікацій, без погодження з редакцією чи власником веб сайту. Таким, чином єдиною особою, яка надає технічну можливість для опублікування інформації в мережі інтернет є власник відповідного вебсайту. У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Оспорювана інформація, що міститься в статті містить відомості об?єктивної дійсності з посиланням на конкретні факти та події. Приходячи до висновку про віднесення поширеної відповідачами інформації до категорії фактичних, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Частиною 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Фактичне твердження- це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом Поширена Відповідачами інформація про позивача не містить в собі алегорій, сатири, гіпербол тощо, вона не є припущенням чи критикою діяльності позивачів, її можна перевірити на достовірність, тому вона не є оціночними судженнями, і може бути спростована. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про захист від недобросовісної конкуренції» унормовано, що дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних з особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, у тому числі щодо його товарів, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання. Водночас, представником позивача було надано Висновок експерта про проведення семантико-текстуальної експертизи №056/35-3 від 27.02.2025, якою встановлено, що стаття містить інформацію, про те, що позивач є учасником оборудки з корупційним складником. Така інформація виражена у формі фактичних тверджень. Використання слова «прокладка» в тексті зазначеної статті є носієм негативної інформації про компанію «[INFO]», такого змісту компанія «[INFO]» в ролі посередника бере участь у прикритті незаконної діяльності. Також експертом було встановлено, що стаття містить інформацію про те, що «[INFO]» не виконала контракт, укладений з Агенцією оборонних закупівель, дана інформація виражена у формі фактичних тверджень. Стаття містить інформацію, що може завдати шкоду діловій репутації компанії «[INFO]», а саме: «[INFO]. Передача двох десятків мільярдів від Агенції до Держприкордонослужби, як виявили журналісти-розслідувачі, була спланована для закупівлі боєприпасів у єдиного постачальника - [INFO]) "[INFO]", яка до цього мала невиконаний контракт з тією ж Агенцією оборонних закупівель. Передача 23 мільярдів від МОУ до ДПСУ - це коктейль з присмаком корупції та … саботажу. Бажання одних чиновників заробити на закупівлі у єдиного постачальника-посередника вдало співпало з непрофесіоналізмом інших чиновників та небажанням розподілити наші з вами кошти на вчасну поставку боєприпасів.» Висновок експерта складено відповідно до вимог ст.102 Цивільного процесуального кодексу України, предмет дослідження експертизи безпосередньо стосується інформації, яка є предметом розгляду по справі, У висновку експерта зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Відповідно до частини п`ятої статті 31 ЗУ «Про наукову і науково-технічну експертизу», наукові організації академій наук України, заснованих на державній власності, вищі навчальні заклади, атестовані центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері науки, провідні науково-технічні установи галузевих міністерств і інших центральних органів виконавчої влади можуть здійснювати спеціалізовану експертну діяльність без додаткової державної акредитації на підставі статутних положень, якими така діяльність передбачається. ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» є уповноваженим суб`єктом на проведення експертної діяльності. Таким чином, суд вважає Висновок експерта про проведення семантико-текстуальної експертизи №056/35-3 від 27.02.2025 належним та допустимим доказом по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ч.ч.1, 3 ст.100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі ( в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу вважається письмовим доказом. У ч.ч. 1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, відповідно до ч.1 ст. 201 Цивільного кодексу України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством». Фізична особа, відповідно до статей 270, 297 Цивільного кодексу України, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Крім того, стаття 299 Цивільного кодексу України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За частиною першою статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відтак, суд приходить до висновку, що твердження відповідачів відносно позивача, висловлені та поширенні статті формують негативну громадську думку, руйнують позитивний імідж та репутацію позивача, а відтак є такими, що порушують право позивача на недоторканість ділової репутації. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачами стосовно позивача було поширено інформацію, яка не відповідає дійсності і спростовуються матеріалами справи та позицією представників позивача. Водночас, стаття 10 Конвенції гарантує право на свободу вираження поглядів. При цьому, частиною 2 статті 10 Конвенції встановлено, що здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, длязахисту репутаціїчи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Про те, що право на свободу вираження поглядів, встановлене ст.10 Конвенції прозахистправ людини і основоположних свобод, не є абсолютним, неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини. І в кожному конкретному випадку необхідно розглянути питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи в аспекті захисту права на приватність. З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що поширення вказаної інформації порушує особисті немайнові права позивача, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам. Також, суд погоджується з тим, що поширена інформація є негативною, адже її зміст вказує на те, що розповсюдження такої інформації може створити негативні наслідки для позивача у вигляді приниження здобутої позитивної соціальної оцінки в суспільстві, зокрема, може сформувати враження про наявність кримінальних правопорушень позивачем, та поставити під сумнів моральні якості позивача та дотримання ним законодавства України. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, аналізуючи повний зміст інформації, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача. Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У рішенні ЄСПЛ «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17. З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного вище та

Outcome: partial