Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-09 00:00:00

14.05.2024р. [PERSON] (далі - позивачка) звернулася до Приморського районного суду міста Одеси із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила таке: "... 27 квітня 2002 року між мною та [PERSON] , (далі Відповідач), було укладено шлюб. Від спільного подружнього життя у нас є син - [PERSON] , [INFO] , про що відділом реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис №728 та видано свідоцтво про народження дитини серія [NUMBER] . Спільне життя з Відповідачем не склалося, рішенням Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області від 17.05.2016 року у справі №446/763/165-ц, шлюб - розірвано, з того часу Відповідач зустрічався з сином декілька разів, а останні п`ять років в загалі не бачились і не цікавиться його життям. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти - створились умови, які шкодять інтересам дитини. Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються мною самостійно без участі та підтримки з боку Відповідача. Я військовослужбовець, перед повномасштабним вторгненням проживали разом з сином у м. Херсон, у власній квартирі, але Відповідач жодного разу не відвідав сина і не цікавився його життям, і за весь час з моменту розірвання шлюбу, Відповідач жодного разу не виявив бажання запросити сина до себе і провести з ним час як батько. Дитина знаходиться на повному моєму утриманні. Коли місто Херсон було окуповано, я власними силами евакуйовувала сина з міста на безпечну територію України, до міста Вінниця. Відповідач жодним чином не проявив бажання допомогти у евакуації сина та не цікавився його життям. З того часу, як почалось вторгнення на територію України сил зс рф, Відповідач жодного разу не піклувався та не переймався безпекою сина, за весь час не запропонував жодного варіанту за для безпеки сина, навіть не переконався чи в безпечному місці проживає син. І на сьогоднішній день, Відповідач не цікавиться справами сина, не опікується його станом здоров`я та навчанням, і за весь час окремого проживання не здійснив жодного вчинку у виконання своїх батьківських обов`язків. Протягом всього часу Відповідач навіть жодного разу не телефонував сину, і не цікавився його здобутками чи переживаннями, успіхами у навчанні та у особистому розвитку, з боку Відповідача за весь час не було жодного прояву батьківського піклування та цікавості в житті сина. За весь час, з моменту розлучення, Відповідач самостійно не проявив жодного інтересу до умов навчання та розвитку дитини, не цікавився його інтересами та станом здоров`я. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення Відповідача до своїх батьківських обов`язків...". 29.10.2024р. вказана справа, на підставі ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 16.09.2024р., надійшла до Врадіївського районного суду Миколаївської області в порядку ст. 31 ЦПК України (територіальна підсудність). Ухвалою суду від 21.11.2024р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 16.01.2025р. У вказаній ухвалі суд запропонував позивачці надати суду до 16.01.2025р. всі наявні докази, які стосуються предмету спору; визначитися щодо необхідності подання клопотань щодо процесуальних дій, які необхідно вчинити до початку розгляду справи по суті. Підготовче судове засідання неодноразово відкладалося через неявку в судове засідання сторін та ненадання органом опіки та піклування висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Так, позивачка, відповідач та представник третьої особи в жодне із підготовчих судових засідань 16.01.2025р., 18.02.2025р., 13.03.2025р., 08.04.2025р., 19.05.2025р., 11.06.2025р. та 30.06.2025р. не з`явилися, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлені про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомили. Ухвалою суду від 30.06.2025р. закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.07.2025р. Судом також визнана обов`язковою явка в судове засідання позивачки та відповідача. Позивачку зобов`язано забезпечити участь в судовому засіданні неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Розгляд справи по суті відкладався на 09.09.2025р. та 10.10.2025р. через неявку в судове засідання сторін, хоча відповідач та третя особа належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлені про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомили. При цьому, слід зазначити, що позивачка ухвалу суду від 30.06.2025р. з повідомленням про визнання її обов`язкової явки в судове засідання та обов`язок забезпечити участь в судовому засіданні дитини, а також судову повістку про виклик до суду на 31.07.2025р. отримала 09.07.2025р. за адресою фактичного місця проживання вказаною позивачкою в позовній заяві, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0610266487854. Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 0610273091940, яким позивачці за адресою фактичного місця проживання вказаною нею в позовній заяві, а саме: [ADDRESS] , направлялося повідомлення про визнання обов`язкової явки позивачки в судове засідання та її обов`язок забезпечити участь в судовому засіданні дитини, а також судову повістку про виклик до суду на 09.09.2025р., повернулося з відміткою відділення пошти "за закінченням терміну зберігання". Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 0610278697153, яким позивачці за адресою фактичного місця проживання вказаною нею в позовній заяві, а саме: [ADDRESS] , направлялося повідомлення про визнання обов`язкової явки позивачки в судове засідання та її обов`язок забезпечити участь в судовому засіданні дитини, а також судову повістку про виклик до суду на 10.10.2025р., повернулося з відміткою відділення пошти "адресат відсутній за вказаною адресою". Водночас, з огляду на неотримання позивачкою повідомлення та судової повістки про виклик до суду на 09.09.2025р., судом 10.10.2025р. в порядку, визначеному ст. 128 ЦПК України, опубліковано оголошення на веб-порталі судової влади України про виклик позивачки до суду на 10.10.2025р. Позивачка в судове засідання 10.10.2025р. не з`явилися, про причини неявки не повідомила. При цьому, враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачка не виконала обов`язок визначений ст. 131 ЦПК України щодо повідомлення суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) та про причини неявки в судове засідання, суд вважає, що враховуючи приписи ст.ст. 128-131 ЦПК України, позивачка вважається такою, яка належним чином повідомлена про час, дату та місце судового розгляду. Відповідач та представник третьої особи в судове засідання 10.10.2025р. не з`явилися, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлені про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомили. З огляду на вищевикладене слід зазначити, що у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. У справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі сторін за наявними у справі доказами. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке. Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17.05.2016р. у справі № 446/763/16-ц розірвано шлюб між сторонами, зареєстрований 27.04.2002р. у відділі реєстрації актів громадянського стану Гагаринського районного управління юстиції у м. Севастополь, актовий запис № 230. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 01.03.2008р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції Луганської області, [PERSON] народився [INFO] . Батьком зазначено [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Згідно довідки ТОВ "Атмосфера школа" № 2254д від 13.05.2024р. [PERSON] навчається у 10 класі на дистанційній формі навчання на підставі заяви батьків. Відповідно до довідок військової частини [NUMBER] від 18.04.2024р. за № 1528/3/4244 та № 684 позивачка перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] . На утриманні позивачки знаходиться син [PERSON] , 2007р.н. Позивачка є учасником бойових дій (посвідчення серії [NUMBER] від 07.02.2023р.). Згідно довідки № 5105-5002442769 від 22.12.2022р. позивачка взята на облік як внутрішньо переміщена особа. Фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] . Згідно довідки № 5105-5002726577 від 24.04.2023р. [PERSON] взятий на облік як внутрішньо переміщена особа. Фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] . Відповідно до договору оренди від 29.09.2022р. позивачка орендує житло за адресою: [ADDRESS] . Щодо ненадання суду органом опіки та піклування висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до [PERSON] , [INFO] , слід зазначити таке. 02.01.2025р. та 26.05.2025р. до суду від третьої особи надійшли лист від 23.12.2024р. за № 01-12/2062/1вих та від 17.04.2025р. за № 01-12/390/1вих, в яких зазначено, що на теперішній час до органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради стосовно позбавлення батьківських прав [PERSON] ніхто не звертався. У разі надходження відповідних документів, необхідних для вирішення питання стосовно позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , дану справу буде винесено на комісію з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. Після засідання даної комісії буде прийнято відповідне рішення (підготовлено висновок), який буде надано до суду. При цьому, секретарем судового засідання Тодосьєвою А.С. в телефонному режимі 17.03.2025р. (телефонограма № 145 а.с. 66) проінформовано позивачку про необхідність звернутися до органу опіки та піклування та надати необхідні документи для розгляду питання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Станом на 10.10.2025р. до суду від третьої особи не надходило висновків за результатами розгляду питання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, як і не надходило інших заяв чи клопотань. Встановивши вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991р. та набула чинності для України 27.09.1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплений у ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них (ч. 3 ст. 164 СК України). Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 30.03.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.05.2023р. у справі № 607/2631/15-ц. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У рішенні від 30 червня 2020 року у справі "Ілля Лапін проти росії" (ILYA LYAPIN v. RUSSIA), заява № 70879/11 ЄСПЛ зазначив, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які могли б завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини мають, залежно від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків. Також слід зауважити, що у рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі "Ілля Лапін проти росії" (ILYA LYAPIN v. RUSSIA), заява № 70879/11, у пункті 54 зазначено, що якщо досить тривала бездіяльність батька (у справі, що переглядав ЄСПЛ - понад 7 років) призвела до розриву зв`язків між ним та його сином і, таким чином, сприяла позбавлення його батьківських прав, то ЄСПЛ погоджується з рішеннями національних судів про обґрунтованість застосування крайньої міри втручання у право батька на повагу до сімейного життя та превалювання інтересів дитини над інтересами батька. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як визначено ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. В силу ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В свою чергу, ч. 5 ст. 263 ЦПК України передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Також з комплексного аналізу чинного законодавства вбачається, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Як вбачається з матеріалів справи позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження обставин зазначених у позовній заяві щодо ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а отже вказані твердження є голослівними. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов безпідставний та необґрунтований, а відтак не підлягає задоволенню. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачкою при подачі позову до суду, покладаються на позивачку.

Outcome: dismissed