Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

До Соборного районного суд міста Дніпра 14.07.2025 надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до Дніпровської міської ради, Департамента житлового господарства Дніпровської міської ради про скасування рішення та про визнання права на приватизацію. В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що позивачі постійно проживають та зареєстровані з 11.12.2018 за адресою [ADDRESS] . З метою приватизації свого житла за адресою [ADDRESS] позивачі звернулися до відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з відповідною заявою та необхідним для приватизації пакетом документів. Листом від 19.06.2025 за №3/16-3071 відповідач повідомив позивачів про те, що ним було прийняте рішення про відмову у наданні адміністративної послуги у зв`язку з ненаданням необхідних документів у повному обсязі. Так у зазначеному листі відповідачем вказано, що в поданому пакеті документів надана копія ордера №2 від 27.11.2018 суперечить іншим поданим документам в частині статусу займаного приміщення. Після цього позивач неоднаразово зверталася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про надання ордеру на постійне проживання у квартирі [ADDRESS] з метою усунення неузгодження в частині статусу займанного приміщення. Останній раз зверталася 06 серпня 2024 року. Згідно відповіді від 07 листопада 2024 року № 3/16-5618, Департамент житлового господарства відмовив у видачі ордеру у зв`язку з тим, що немає законних підстав для видачі ордера на жиле приміщення цієї квартири, оскільки позивачі вже мають ордер на житлову площу і видача ще одного ордера законом не дозволяється. Вважає вказаними діями відповідач порушує права позивачів, відтак просить суд скасувати рішення Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, викладене у листі від 19.06.2025 за №3/16-3071 про відмову в передані в приватну власність позивачів житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , загальною площею 20,1 кв.м. Визнати за позивачами право на приватизацію житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , загальною площею 20,1 кв.м на підставі поданих відповідачеві заяви та документів. Дніпровська міська рада скористалась правом на подання відзиву, в якому заперечувала проти позову оскільки право на приватизацію позивачів, яке гарантоване державою, не було жодним чином порушено, не визнано або обмежене в реалізації департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради та Дніпровською міською радою, про що надала докази, а відтак в задоволенні позову просила відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Як встановлено судом, позивачі постійно проживають та зареєстровані з 11.12.2018 за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади і довідкою №201 КП Жилсервіс-5 ДМР від 10.02.2025. З метою приватизації свого житла за адресою [ADDRESS] позивачі звернулися до відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з відповідною заявою та необхідним для приватизації пакетом документів. Листом від 19.06.2025 за №3/16-3071 відповідач повідомив позивачів про те, що ним було прийняте рішення про відмову у наданні адміністративної послуги у зв`язку з ненаданням необхідних документів у повному обсязі. Так у зазначеному листі відповідачем вказано, що в поданому пакеті документів надана копія ордера №2 від 27.11.2018 суперечить іншим поданим документам в частині статусу займаного приміщення. Разом з цим, рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.10.1999 № 2096 «Про зміну правового режиму гуртожитку для малосімейних по [ADDRESS] » (далі-Рішення) було змінено правовий режим гуртожитку для малосімейних за адресою : [ADDRESS] . Відповідно до пунктів 2, 5 Рішення приміщення у буд. [ADDRESS] виключено зі складу житлового фонду гуртожитків для малосімейних. Виконкому Жовтневої районної ради за зазначеним рішенням було доручено видати ордери для постійного проживання квартиронаймачів згідно з чинним законодавством. Згідно з рішенням Дніпровської міської ради від 30.05.2012 № 24/24 «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлового будинку літ.А-5 по [ADDRESS] » (зі змінами) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] перебуває у комунальній власності Дніпровської територіальної громади. З 30.05.2012 питання надання житлової площі у цьому будинку вирішується згідно зі статтями 51, 58 Кодексу. Після рішення Дніпровської міської ради від 30.05.2012 № 24/24 відповідно до наказу 423 від 27.11.2018 Дніпропетровського академічного театру опери та балету позивачу [PERSON] , як працівнику театру, на склад сім`ї 2 особи, в тому числі [PERSON] , 2007 р.н., було оформлено ордер 2 від 27.11.2018 на жилу площу в гуртожитку по [ADDRESS] , площею 20,1 кв.м., а також укладено договір найму житлової площі на житлове приміщення 408 в будинку [ADDRESS] , та про надання житлово - комунальних послуг. Оскільки ордер 2 від 27.11.2018 на жилу площу комунальної власності в гуртожитку по [ADDRESS] , площею 20,1 кв.м., було надано Дніпропетровським академічним театром опери та балету позивачу [PERSON] , зазначений будинок з 30.05.2012 перебуває у комунальній власності Дніпровської територіальної громади, у позивача відсутні підстави для надання ордеру на право користування та проживання в квартирі [ADDRESS] . 16.09.2025 департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, розглянувши заяву [PERSON] про приватизацію квартири [ADDRESS] у встановленому законом порядку, надав їй цілком законну відповідь, що в поданому пакеті документів надана копія ордера № 2 від 27.11.2018, яка суперечить іншим поданим документам в частині статусу займаного приміщення, оскільки, згідно зі статтею 58 Житлового кодексу України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної ради громадянинові видається ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до абз.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Аналізуючи рішення Конституційного Суду України №15-рп/2010 від 10.06.2010 в аспекті положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 N 2482-ХІІ, згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду гарантоване державою кожному громадянину України. Також пункт 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» гарантує, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Проте, реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (постанова від 28 вересня 2021 року у справа № 761/45721/16-ц, провадження № 14-122цс20). Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові. Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам ( Постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №> 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19). Щодо інших позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Відтак,\~твердження позивача\~не знайшли\~свого підтвердження\~в ході\~розгляду справи,\~спростовуються вищевказаними\~обставинами та\~нічим об`єктивно\~не підтверджуються,\~а тому\~ суд\~вважає,\~що в\~задоволені позовних\~вимог слід\~відмовити,\~оскільки суду\~не надано\~та судом\~не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог. Згідно ч. 1\~ст.\~141\~ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed