Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури за участю третьої особи - прокурора Харківської обласної прокуратури Лапіної Л. Ю. про стягнення моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю відповідача та третьої особи щодо порушення розумних строків досудового розслідування у кримінальному провадженню: 42018220000000219. Позовні вимоги мотивовано тим, що 13.02.2018 відповідач відкрив кримінальне провадження №42018220000000219 за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч.1 ст. 366, ч. 1 ст. 367 та ч. 2 ст. 382 КК України щодо неправомірних дій слідчого Хомич В.В., який проводив досудове розслідування у кримінальному провадженні №12012220480000010. Позивач зазначає, що тривалий час слідчі, халатно виконуючи свої посадові обов`язки, не проводили необхідні слідчо-процесуальні дії, не усували недоліки, вказані в ухвалах слідчих суддів, та безпідставно закривали кримінальні провадження, викладаючи у постановах недостовірні та вигадані доводи, копії яких умисно не надсилали позивачу. Слідчі судді неодноразово виносили ухвали, якими скасовували незаконні постанови слідчих та підтверджували порушення вимог законодавства під час досудового розслідування, зокрема, 14.05.2018 слідчий суддя, розглянувши скаргу позивача на постанову слідчого від 21.03.2018 про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні №42018220000000219 виніс ухвалу, якою скасував постанову слідчого від 21.03.2018 та зобов`язав слідчого вручити позивачу пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. Однак слідчий не виконав ухвалу суду від 14.05.2018. Окрім вказаної ухвали слідчого судді від 14.05.2018 позивач вказує на наявність інших таких ухвал, зокрема ухвали суддів від: 27.07.2018, 12.10.2018, 05.03.2019, 28.10.2019, 17.03.2020, 06.04.2020, 27.07.2023, 10.08.2023. Позивач стверджує, що вказані ухвали суду набули законної сили, відповідно, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України. Проте в порушення ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 21 КПК України до цього часу вищезазначені ухвали суду відповідачем не виконано. Також вказує, що процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №42018220000000219 здійснювала прокурор Харківської обласної прокуратури Лапіна Л.Ю., яка протягом тривалого часу тільки імітує розслідування та нагляд у кримінальному провадженні №42018220000000219. Позивач вважає, що прокурор Лапіна самоусунулась від виконання своїх посадових обов`язків та, порушуючи ст. 28 КПК України, навмисне не забезпечила проведення розслідування у розумні строки; порушуючи ст. 36 КПК України, навмисне не відміняла незаконні постанови слідчого; навмисне не забезпечила одночасний допит позивача з фігурантом у справі; навмисне не виконала та не усунула недоліки, викладені у численних ухвалах суду; навмисне не давала слідчім вказівок; порушуючи ст. 220 КПК України, навмисне не розглянула клопотання позивача; навмисно не припинила бездіяльність слідчих під час тривалої імітації досудового розгляду кримінального провадження; навмисне не ініціювала питання про усунення слідчого; ніяких слідчо-процесуальних дій, направлених на встановлення істини, прокурором Лапіною в порушення вимог ст. 2, 8, 9, 25, 28, 36, 91-93 КПК України не проводились. Вказує, що прокурор Лапіна Л.Ю. розуміла суспільно шкідливий характер своїх діянь або бездіяльності, передбачала їх суспільно шкідливі наслідки і свідомо допускала їх настання. Зазначає, що прокурор Лапіна заподіяла позивачу, як потерпілому, моральну шкоду, тому що з вини прокурора порушені права позивача не поновлені; з вини прокурора порушення закону не припинено; з вини прокурора досудове розслідування у кримінальному провадженні проводиться неналежним чином через тривалу та систематичну бездіяльність слідчого; з вини прокурора, позивач, особа з інвалідністю 2 групи, людина похилого віку та тяжко хворий, змушений витрачати свій особистий час і звертатися до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, умисне грубо порушених прокурором, повинен був протягом тривалого часу звертатися з скаргами на бездіяльність останнього, у зв`язку з чим переніс глибокі моральні страждання; з вини прокурора, позивач позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону; з вини прокурора стан здоров`я позивача суттєво погіршився; з вини прокурора, навмисної незаконної тривалої бездіяльності, позивач був незаконно позбавлений конституційного права на доступ до правосуддя. Також позивач зазначає, що відносно прокурора Лапіної Л.Ю. було відкрито кримінальне провадження №42024000000000032 за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України. Підставою відшкодування шкоди у цій справі є не факт скасування процесуальних рішень, а численні факти навмисне допущеної тривалої бездіяльності прокурора Лапіної та надмірна тривалість досудового розслідування. Позивач стверджує, що своєю довготривалою бездіяльністю прокурор Лапіна навмисно заподіяла йому моральну шкоду в розмірі 560 000 грн., яку просить суд стягнути з Державного бюджету України на його користь. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 квітня 2025 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. Також, цією ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. На адресу суду 13.05.2025 від відповідача - Харківської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не наведено жодних підстав, передбачених ст. 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди. Групою слідчих другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (далі ТУ ДБР), проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42018220000000219 від 13.02.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України, розпочате на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.01.2018, якою було зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] та [PERSON] від 05.12.2017 щодо неправомірних дій з боку слідчого СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області Хомич В.В. під час здійснення досудового розслідування y кримінальному провадженні №12012220480000010. Під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження №42018220000000219 було проведено допит [PERSON] , в ході якого остання зазначила, що під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12012220480000010 від 21.11.2012 нею було проведено всі необхідні слідчі дії у визначені законом строки, та не встановивши об`єктивних обставин, які б вказували на умисне заволодіння особою, на яку посилаються потерпілі, майном було прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 12012220480000010 про що 28.07.2017 було винесено відповідну постанову. З урахуванням викладеного слідчий прокуратури дійшов висновку, що доводи [PERSON] та [PERSON] є надуманими та не відповідають дійсності, а в діях слідчого [PERSON] відсутні ознаки складу злочину, в зв`язку із чим 20.12.2018 було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 42018220000000219 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яку 05.03.2019 було скасовано ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова, в зв`язку з тим, що ним не проведено одночасного допиту заявників та слідчого. Під час досудового розслідування кримінального провадження №42018220000000219 права [PERSON] та [PERSON] не порушувались, слідчий та прокурор керувалися виключно вимогами КПК України, за весь час досудового розслідування [PERSON] не навів жодного вагомого аргументу, а також не надав жодного доказу на підтвердження своїх слів. Також під час досудового розслідування слідчими був проведений комплекс процесуальних дій спрямованих на встановлення істини по справі, були вжиті всі можливі заходи для встановлення факту вчинення злочину або його відсутності, приймаючи рішення про закриття кримінального провадження №42018220000000219 від 13.02.2018 керувалися виключно нормами законодавства України. У вищевказаному кримінальному провадженні [PERSON] та [PERSON] мають статус потерпілих. На цей час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, проводяться необхідні слідчі (розшукові) дії. Процесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснюється групою прокурорів управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Харківської обласної прокуратури. Одночасно зазначаю, що у провадженні Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Полтаві перебували матеріали досудового розслідування за № 42019220000000232 від 29.03.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України, розпочатого на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.03.2019, справа №646/1584/19, якою було зобов`язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою [PERSON] від 06.03.2019, про вчинення, на думку заявників, кримінальних правопорушень слідчим в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області під час проведення досудового розслідування, а також прокурором відділу прокуратури Харківської області під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42018220000000219 від 13.02.2018. 07.06.2024 до слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова надійшла скарга позивача на рішення старшого слідчого Другого слідчого відділу ( з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 11.01.2024 про закриття кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 42019220000000232 від 29.03.2019 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст. 382 Кримінального Кодексу України. На обґрунтування скарги позивач зазначив, що кримінальне провадження було закрито незаконно, оскільки досудове розслідування проведено поверхнево, без проведення відповідної перевірки та необхідних слідчих дій. Вказане кримінальне провадження неодноразово закривалося слідчими, проте дані постанови ухвалами слідчих суддів були скасовані. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.06.2024 в задоволенні скарги позивача на постанову слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 11.01.2024 про закриття кримінального провадження №42019220000000232 відмовлено, зазначено, що слідчий дійшов правильного висновку про відсутність у діях слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області та прокурора організаційно-методичного відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №42018220000000219 від 13.02.2018 складу вказаних кримінальних правопорушень. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Водночас, доводи [PERSON] у позовній заяві щодо завдання йому шкоди не підтверджено належними та допустимими доказами, які б свідчили, що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування такої шкоди. Оскарження позивачем до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Позивач звертаючись до слідчих суддів зі скаргами в межах кримінального провадження №42018220000000219, реалізовував свої права прямо передбачені нормами КПК України та неодноразове скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про наявність вини та завдання цим моральної шкоди позивачу, діями або бездіяльністю працівників органу досудового розслідування. З огляду на вищевикладене в задоволенні позову відповідач просить відмовити повністю. Позивач у свою чергу, не скористався своїм правом на подання відповіді на відзив. Третя особа не скористалась своїм правом надати до суду пояснення щодо позову. Ухвалою суду від 27.05.2025 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду. Позивач 16.06.2025 подав до суду виписки із медичної карти хворого та копію висновку, які просив долучити до матеріалів справи як докази заподіяння йому моральної шкоди. Позивач [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав у повному обсязі за обставин, викладених у позовній заяві і просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог та просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Третя особа у судове засідання не з`явилась. Заяв та клопотань не подавала. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.02.2018 зареєстровано кримінальне провадження №42018220000000219. Потерпілий [PERSON] . Правова кваліфікація кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України, розпочате на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.01.2018, якою було зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] та [PERSON] від 05.12.2017, щодо неправомірних дій з боку слідчого СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області Хомич В.В. Прокуратура Харківської області 21.03.2018 постановила відмовити у визнання [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні №42018220000000219, що підтверджується постановою про відмові у визнанні потерпілим. Відповідно до ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова 14 травня 2018 року розглянувши скаргу на постанову слідчого від 21.03.2018 про відмову у визнанні потерпілим [PERSON] у кримінальному провадженні №42018220000000219 ухвалив скасувати постанову слідчого від 21.03.2018 та зобов`язати слідчого вручити позивачу пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. Постановою про закриття кримінального провадження прокуратури Харківської області від 29.05.2018 постановлено закрити кримінальне провадження №42018220000000219 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 27 липня 2018 року слідчий суддя, розглянувши скаргу позивача на постанову слідчого від 29.05.2018 про закриття кримінального провадження 42018220000000219, виніс ухвалу, якою скасував постанову від 29.05.2018. Постановою про закриття кримінального провадження прокуратури Харківської області від 25.09.2018 постановлено закрити кримінальне провадження №42018220000000219 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 12 жовтня 2018 року слідчий суддя, розглянувши скаргу позивача на постанову слідчого від 25.09.2018 про закриття кримінального провадження 42018220000000219, виніс ухвалу, якою скасував постанову від 25.09.2018. Постановою про закриття кримінального провадження прокуратури Харківської області від 20.12.2018 постановлено закрити кримінальне провадження №42018220000000219 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 05 березня 2019 року слідчий суддя, розглянувши скаргу позивача на постанову слідчого від 20.12.2018 про закриття кримінального провадження 42018220000000219, виніс ухвалу, якою скасував постанову від 20.12.2018. Постановою про закриття кримінального провадження прокуратури Харківської області від 25.04.2019 постановлено закрити кримінальне провадження №42018220000000219 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Позивач та [PERSON] звернулись до Червонозаводського районного суду м. Харкова із скаргою на постанову про закриття кримінального провадження прокуратури Харківської області від 25.04.2019. За результатами розгляду вказаної скарги 28.10.2019 слідчий суддя Червонозаводського районного суду м. Харкова виніс ухвалу, якою скасував постанову від 25.04.2019 закрити кримінальне провадження №42018220000000219. 17 березня 2020 року слідчий суддя, розглянувши скаргу позивача на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженню 42018220000000219, виніс ухвалу, якою зобов`язав слідчого розглянути клопотання від 11.02.2020 у вказаному провадженні. Слідчий Територіального бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, 19 лютого 2020 року постановив відмовити у визнанні [PERSON] та [PERSON] потерпілими у кримінальному провадженні №42018220000000219, що підтверджується постановою про відмові у визнанні потерпілим. [PERSON] та [PERSON] 16.03.2020 звернулись до Октябрського районного суду м. Полтави із скаргою, в якій просили скасувати постанову Територіального бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві від 19 лютого 2020 року. Вказану скаргу задоволено, оскаржувану постанову скасовано, що підтверджується ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 06.04.2020. 04 червня 2020 року позивачу вручено пам`ятку про його процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні 42018220000000219. Слідчим Територіального бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, 09 листопада 2020 року винесено постанову про закриття кримінального провадження №42018220000000219, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення у діях слідчого Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області [PERSON] . Відповідно до ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави №554/1858/20 від 18.12.2020 постановлено задовольнити скаргу [PERSON] та скасувати постанову Слідчого управління Територіального бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 09.11.2020 про закриття кримінального провадження №42018220000000219. Слідчим (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління розслідувань, розташованого у місті Полтаві 17 січня 2022 року винесено постанову про закриття кримінального провадження №42018220000000219 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. На вказану постанову [PERSON] 22.06.2023 подав скаргу до Ленінського районного суду м. Харкова, та просив її скасувати. Слідчий суддя Ленінського районного суду м. Харкова 10.08.2023 скаргу позивача задовольнив та скасував постанову про закриття кримінального провадження. У скарзі [PERSON] від 04.01.2021, що адресована керівнику Харківської обласної прокуратури, викладено прохання доручити кваліфікованому працівнику провести службове розслідування за фактом бездіяльності «процкерів» та імітації нагляду. Харківська обласна прокуратура надала [PERSON] відповідь від 20.01.2021 з роз`ясненнями щодо досудового розслідування кримінальних проваджень за зверненням позивача. Позивач 22.07.2021 звернувся з заявою до процесуального керівника [PERSON] у кримінальному провадженні №42018220000000219 у якій, зокрема, просив належним чином виконувати обов`язки з нагляду за додержанням закону у цьому кримінальному провадженні. Листом від 30.07.2021 №31/3-158-18 Харківська обласна прокуратура повідомила [PERSON] , що у кримінальному провадженні №42018220000000219 виконуються усі необхідні слідчі (розшукові) дії. Із клопотанням від 15.09.2021 позивач звернувся до процесуального керівника [PERSON] у кримінальному провадженні №42018220000000219 у якому, зокрема, просив належним чином виконувати обов`язки з нагляду за додержанням закону у цьому кримінальному провадженні. Листом від 24.09.2021 №31/3-158-18 Харківська обласна прокуратура, процесуальний керівник [PERSON] повідомила [PERSON] , що у кримінальному провадженні №42018220000000219 виконуються всі необхідні слідчі (розшукові) дії. Позивач звернувся з клопотанням від 29.09.2021 до процесуального керівника у кримінальному провадженні №42018220000000219 [PERSON] у якому, зокрема, просив належним чином виконувати обов`язки з нагляду за додержанням закону у цьому кримінальному провадженні. Листом від 06.10.2021 №31/3-158-18 Харківська обласна прокуратура повідомила [PERSON] , що заяву із аналогічних питань вже розглядала прокуратура та повторно [PERSON] цим листом роз`яснено, що у кримінальному провадженні №42018220000000219 виконуються всі необхідні слідчі (розшукові) дії. Із скаргою від 18.10.2021 позивач звернувся до керівника другого відділу Харківської обласної прокуратури, у якій, зокрема, просив зобов`язати процесуального керівника у кримінальному провадженні №42018220000000219 [PERSON] належним чином виконувати обов`язки з нагляду за додержанням закону у цьому кримінальному провадженні. Листом від 01.11.2021 №31/3-158-18 Харківська обласна прокуратура повідомила [PERSON] , що у кримінальному провадженні №42018220000000219 виконуються всі необхідні слідчі (розшукові) дії. Окрім зазначених позивач додав до матеріалів справи листи Прокуратури Харківської області від 20.03.2018,19.06.2018, 22.10.2018, які отримував у відповідь на подані ним заяви. [PERSON] , 1945 року народження є особою з інвалідністю ІІ групи, має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни - інвалідів війни (посвідчення видане УПСЗНА 12.07.2011 року). Згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 17.03.2025, [PERSON] перебуває на обліку в Подільському регіональному центрі онкології з діагнозом: С18.7 злоякісне новоутворення. Висновком від 01.11.2024 № 228/104, дійсним до 01.11.2025 встановлено наявність у [PERSON] , 1945 року народження, когнітивних порушень, внаслідок яких він потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі. Дослідивши вказані докази, суд зазначає, що позивач не надав належних та достатніх доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем саме протиправних дій, які б прямо спричинили шкоду позивачу. Відповідно до статті 3\~ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положенням частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно частин першої, третьої статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі статтею 263\~ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. З наявних\~копій матеріалів\~кримінальних проваджень\~та ухвал\~слідчих суддів\~встановлено,\~що низка\~процесуальних рішень\~щодо скарг\~позивача була\~скасована судами\~через невідповідність\~постанов слідчих\~вимогам закону.\~Однак ці\~факти не\~свідчать про\~наявність складу\~кримінального правопорушення\~або порушення\~закону з\~боку конкретного\~посадовця,\~а свідчать\~про наявність\~судового контролю та можливості усунення недоліків у процесі досудового розслідування. Позивач не надав доказів, які б підтверджували прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями або бездіяльністю прокурора та завданням йому моральної шкоди. Наведені доводи про тривалість кримінальних проваджень самі по собі не є достатніми для встановлення порушення законних прав позивача або заподіяння шкоди з вини відповідача. Крім того, суд враховує, що питання надмірної тривалості досудового розслідування та дій посадових осіб у кримінальних провадженнях регулюється нормами КПК України і підлягає оцінці у межах кримінального процесу. Вказані обставини не є підставою для встановлення цивільної відповідальності відповідача у формі відшкодування моральної шкоди без наявності доказів конкретного порушення його прав. Статтями 12, 81\~ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст.76\~ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78\~ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.\~95\~ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновків, що позивач не довів факту протиправних дій з боку відповідача та заподіяння йому моральної шкоди, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Обставинами, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди, є, нібито, бездіяльність та неналежне виконання службових обов`язків посадовими особами прокуратури та досудових органів. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що йому заподіяно моральну шкоду тим, що він був змушений звертатися до суду для оскарження дій або бездіяльності відповідача, внаслідок чого, за його твердженням втратив відчуття правової захищеності та психологічне благополуччя. Водночас, відповідно до ст. 1176 ЦК України, спеціальні підстави цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну органами досудового розслідування, прокуратури або суду, визначаються законодавством. Такі підстави передбачають наявність конкретного суб`єкта заподіяння шкоди - посадових або службових осіб відповідного органу, а також особливий спосіб заподіяння шкоди. Суд, аналізуючи надані докази, встановив, що позивач не довів наявності складу цивільної відповідальності посадових осіб відповідача та відсутності належного причинно-наслідкового зв`язку між їхніми діями (бездіяльністю) та заявленою моральною шкодою. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнена у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167\~ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди і його вина, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Водночас у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінку заподіювача шкоди, його вини та причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Таким чином, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові. Тобто, до спірних правовідносин не застосовується презумпції моральної шкоди. Визначення моральної шкоди міститься у статті 23\~ЦК України та у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Згідно з ними, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Частиною 1 статті 23\~ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, реалізація такого механізму, як оскарження дій (бездіяльності) службових осіб, не є порушенням прав особи і, відповідно, не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Як передбачено абзацом 2 пункту 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням; вина заподіювача в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони були завдані, ступінь вини заподіювача, а також обґрунтованість заявленої суми відшкодування. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13.05.2020 у справі №638/8636/17. Зокрема, у постанові суду зазначено, що для відшкодування шкоди відповідно до статті 1174\~ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою. Згідно із ч. 2 ст.\~23\~ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Позивач не надав належні та достатні докази на підтвердження спричинення йому рішеннями та бездіяльністю прокурора Харківської обласної прокуратури - процесуальним керівником Лапіною Л.Ю. моральної шкоди, яка згідно з ч. 2 ст.\~23\~ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Тобто, позивач не довів, що службовими особами Харківської обласної прокуратури допущено заподіяння моральної шкоди з підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, що визначені ч. 2 ст. 23 ЦК України. Також суду не надано достатніх та належних доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого та прокурора прокуратури під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативним наслідками для позивача. Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Правовідносини, що склалися між [PERSON] та Харківською обласною прокуратурою, в тому числі з прокурором Харківської обласної прокуратури процесуальним керівником Лапіною Л.Ю., врегульовані кримінальним процесуальним законодавством та не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Сам по собі факт скасування постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та заподіяння позивачу моральної шкоди Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов повинен позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173\~Цивільного кодексу\~України (ЦК України). Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17. Тобто, позивач зобов`язаний надати належні та допустимі докази, які б підтверджували як протиправність дій чи бездіяльності службової особи, так і факт спричинення йому моральної шкоди, а також наявність причинного зв`язку між діями чи бездіяльністю та завданою шкодою. Свої вимоги позивач обґрунтовує нібито тривалістю здійснення досудового розслідування та бездіяльністю органів прокуратури. За його твердженням, зазначені обставини завдали йому моральних страждань. Водночас доводи позивача щодо завдання йому моральної шкоди не підтверджені належними та допустимими доказами, які свідчили б про те, що дії або бездіяльність прокурора створюють підстави для відшкодування такої шкоди. На позивача покладено обов`язок довести, у чому полягає моральна шкода, якими саме неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, а також надати відповідні докази. На цей час відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, які б встановлювали факти невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків уповноваженими особами прокуратури, до компетенції яких згідно зі статтею 308\~КПК України відноситься розгляд відповідних скарг. Потрібно зазначити, що оскарження дій службових осіб прокуратури є механізмом реалізації права позивача на контроль за діяльністю уповноважених осіб у порядку кримінального судочинства. Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені, визначений у частині 1 статті 303 КПК України. Згідно з частиною 2 статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги може бути про скасування рішення, зобов`язання вчинити певну дію, або відмову у задоволенні скарги. Таким чином, реалізація права на оскарження є елементом судового контролю, який має на меті усунути недоліки у процесуальній діяльності. Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Реалізація особою права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією. Цей висновок підтверджується правовими висновками Верховного Суду, викладеними в низці постанов: №641/2328/17 від 04.07.2018; №638/9055/15 від 28.11.2018; №646/5224/17 від 31.10.2018; №640/3837/17 від 10.10.2018; №638/14260/16 від 04.07.2018; №638/1413/17 від 23.01.2019; №638/12193/16 від 13.03.2019; №336/5519/18 від 11.09.2019; №638/12794/16-ц від 25.03.2020; №641/7772/17 від 01.04.2020; №638/12050/20 від 04.04.2022; №646/7385/19 від 19.05.2022; №638/13345/18 від 29.03.2023; №751/3968/22 від 17.04.2023. Отже, позивач реалізував своє право, звернувшись до слідчого судді зі скаргами в порядку статті 303 КПК України. Наявність ухвал про задоволення скарг або скасування постанов не свідчить про доведеність спричинення моральної шкоди позивачу та порушення його прав. В цьому випадку позивач, звертаючись до слідчих суддів, реалізовував свої права, передбачені нормами КПК України, і неодноразове скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про наявність вини працівників органу досудового розслідування та завдання цим моральної шкоди. Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 у справі №211/7655/15-ц дійшов висновку, що для стягнення шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, суду необхідно встановити неправомірні дії, наявність шкоди та причинний зв`язок, які повинен довести позивач. Відшкодування шкоди, завданої такими органами, відбувається лише у випадках визнання рішень незаконними та їх подальшого скасування, або визнання дій чи бездіяльності незаконними. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 у справі №338/12193/16-ц. Таким чином, сам факт звернення позивача із заявами до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав. Незгода позивача з прийнятими органами слідства процесуальними рішеннями, які були оскаржені в передбаченому законом порядку, а також наявність певних недоліків у їхній діяльності, самі по собі не можуть бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного, суд встановив, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували обставини, на які він посилався як на підставу для задоволення позову. Досліджені матеріали справи не містять переконливих і безспірних підтверджень того, що відповідач своїми діями заподіяв позивачу моральну шкоду. Суд також враховує, що самі по собі доводи позивача щодо тривалості досудового розслідування та інших процесуальних обставин не можуть вважатися достатніми доказами для задоволення його вимог. Провівши всебічний аналіз належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також оцінку їх взаємозв`язку та сукупності, суд дійшов висновку, що надані обставини не свідчать про наявність цивільно-правових підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed