Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

Позивачка звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачка є її рідною матір`ю. У жовтні 2010 року, відповідачка покинула родину іі про своє місце проживання нікому не повідомила. З вказаного часу позивачка проживала разом з батьком - [PERSON] , який займався її вихованням та матеріально забезпечував. У зв`язку з мобілізацією батька [INFO] до лав ЗСУ, вона сталла проживати з родичкою - [PERSON] .. 24.04.2024 під час безпосередньої участі у бойових діях по захисту Батьківщини, батько позивачки отримав пооранення, що викликало страх залишитись без батьківського піклування та спонукало її звернутись до суду з вказаним позовом. Враховуючи той факт, щщо відповідачка з 2010 року жодним чином не приймає участі у матеріалльному забезпеченні позивачки, то остання просила суд стягнути з [PERSON] аліменти на своє утрримання у розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу) відповідачки щомісячно з дня звернення до суду з вказаним позовом і до досягнення позивачкою повноліття. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 05.05.2025 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Згідно ухвали суду від 19.06.2025 було витребувано від Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] . 19.08.2025 Висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] було надано на вимогу суду. Згідно ухвали суду, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 03.09.2025, було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. У судове засідання позивачка не прибула, подала заяву про розгляд справи без іі фіксації технічними засобами, заперечень щодо ухвалення заочного рішення не висловила. Відповідачка за чисельними викликами суду не прибула, про розгляд справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованми повідомленнями про вручення направленої судом поштової кореспонденції. Будь-яких заяв від відповідачки до суду не надходило. Представник третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлені судом належним чином, що підтверджується матеріалами справи. На адресу суду направили висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] . Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідачки та інших учасників справи на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та, враховуючи положення ст.ст. 280-281 ЦПК України постановити заочне рішення у справі. Дослідивши наявні у справі письмові докази, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивачка [PERSON] є донькою відповідачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Вільшанською селищною радою Дергачівського району Харківської області. 28.04.2025 позивачці [PERSON] виповнилось 15 років. Згідно із положень ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до положень п.п.2, 3 ст. 150 СК України, які кореспондуються з положеннями абзацу першого ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до довідки та відповіді на запит від 11.03.2025 №1-н, наданої Директором школи І-ІІІ ступенів №308 Деснянського району м.Києва А.Кучер, вбачається, що [PERSON] дійсно навчається у 9-В класі, зарекомендувала себе як старанна та дисциплінована учениця, батько дитини систематично підтримує зв`язок з класним керівником, цікавиться шкільним життям дитини та досягненнями у навчанні, мати дитини - [PERSON] не підтримує зв`язок з класним керівнником. Згідно довідки Бабчинецької сільської ради Моївського старостинського округу МогилівПодільського району Вінницької області від 20.10.2023 на утриманні у [PERSON] знаходиться його донька - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки командира військової частини [NUMBER] , [PERSON] 25.04.2024 оотримав поранення в результаті ворожого артилерійського обстрілу. Як вбачається з висновку Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] від 18.08.2025 за № 102-4046, громадяни [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Реєстрація народження дитини проведена відповідно до ст.126 Сімейного кодексу України. [PERSON] разом зродичами проживає в орендованому будинку, який газофікований, наявне водопостачання, санітарний стан помешкання задовільним, у дитини наявне окреме ліжко, шафа для одягу, місце для навчання та одяг відповідно до віку дитини. Мати дитини, громадянка [PERSON] , надала пояснення на електронну пошту Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до яких повідомила, що наразі проживає у Німеччині, т.я. 15 років донька виховувалась батьком без її участі, то налагодити відносини їм не вдалось, вони не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] .. На запрошення до Служби громадянка [PERSON] не з`явилася. Враховуючи викладене та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянку [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Пунктом другим частини першої ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789- XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, а ін.), що надані батьками до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної Постанови роз`яснює, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У пункті 17 зазначеної Постанови зазначено, що не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). За таких обставин, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов`язків, суд дійшов висновку про можливість позбавити [PERSON] [INFO] батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.166 СК України для відповідачки настають правові наслідки позбавлення її батьківських прав. Позбавлення батьківських прав не припиняє обов`язку відповідачки по утриманню своєї доньки. Як було зазначено позивачкою у позовній заяві, мвти з 2010 року покинула родину, не займається вихованням та матеріальним забезпеченням неповнолітньої доньки, будь якої допомоги не надає. Згідно положень ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Приписами ч.2 ст.182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є особою працездатного віку, відомостей про незадовільний стан її здоров`я суду не надано. Крім того, відповідачкою не наведено доказів на підтвердження того, що у неї є інші діти, окрім неповнолітньої доньки [PERSON] , а також не надано доказів на підтвердження того, що на її утриманні перебувають непрацездатні особи. Відповідно до норми ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідачки на користь позивачки аліменти на її утримання, у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 30.04.2025 р. і до досягнення дитиною повноліття, шляхом зарахування таких коштів на особистий рахунок дитини. На підставі п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Також з відповідачки згідно з вимогами ст.141 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір у розмірі 1 211,20 грн грн. - за вимогу про позбавлення батьківських прав та судовий збір в дохід держави у розмірі 1 211,20 грн грн. за вимогу про стягнення аліментів. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved