Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача, просить зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити перешкод позивачці [PERSON] у користуванні завершеного будівництвом житлового будинку, але не зданого в експлуатацію, позначеного на плані літ.А-1, загальною площею 258,6кв.м. з належними до нього господарськими прибудовами, що розташований на земельній ділянці кадастровим номером 4621281700:01:004:0235, площею 0,208га по [ADDRESS] та земельною ділянкою кадастровий номер 4621281700:01:004:0235, площею 0,208га.; цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; яка розташована в с.Воля Якубова Дрогобицького району Львівської області та земельною ділянкою кадастровий номер 4621281700:01:004:0049 в [ADDRESS] площею 0,1608га. для ведення особистого селянського господарства: передати позивачці ключі від воріт на подвір`я; брами та двох хвірток для входу на земельну ділянку кадастровий номер 4621281700:01:004:0049 в [ADDRESS] ; від вхідних дверей у будинок, від дверей на другий поверх; до двох дверей до кімнат на першому поверсі, дверей до гаражу. В обґрунтування позову покликається на те, що 17 листопада 1979 року між позивачкою та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований в Будинку урочистих подій м. Дрогобича, актовий запис №635. Шлюб між сторонами не розірвано, однак вони перебувають у конфліктних відносинах, відповідач постійно вчиняє сварки з позивачкою, заподіює їй різні збитки. За таких обставин позивачка була змушена перейти проживати окремо. На даний час сторони проживають окремо. За час шлюбу позивачкою та відповідачем збудовано житловий будинок по [ADDRESS] . Так, згідно рішення Волянської ської ради №4 від 21 квітня 1995 року [PERSON] виділно земельну ділянку у розмірі 0,21 га. в [ADDRESS] . Відповідно до акту виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель від 03 серпня 1995 року вказана земельна ділянка винесена в натурі по [ADDRESS] . Одночасно з виносом у натурі земельної ділянки здійснено винос житлового будинку за індивідуальним проектом; надано дозвіл головним архітектором Дрогобицького району на закладку фундаменту та будівництво будинку. За час перебування у шлюбі сторони збудували будинок, позначений на плані літ.А-1, загальною площею 258,6кв.м.; до будинку належить навіс, огорожа, колодязь; рік побудови - 2007 року, що вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений 24.10.2014 року КП Львівської обласної ради Дрогобицьке МЕТІ та ЕО. Інвентаризаційна вартість будинку відповідно до технічного паспорта становить 563679 гривень. Будинок газифікований, що підтверджується робочим проектом газифікації житлового будинку від 02.11.2004 року. У будинку є вода та каналізація. Позивачка у літній період проживає у будинку. Відповідач ночував у будинку один раз. Однак, будинок не зданий в експлуатацію, оскільки відповідач категорично відмовляється вчиняти такі дії, всі дозвільні та проектні документи оформлені на відповідача. Відповідач чинить перешкоди позивачці у користуванні будинком, земельною ділянкою, не дає доступу до будинку, з електролічильника витягну запобіжники, чим перекрив доступ електроенергії по будинку та води, замикає хвіртку і позивачка не має можливості потрапити на подвір`я та до будинку. Через таку неправомірну поведінку відповідача позивачка змушена неодноразово звертатися у поліцію з відповідними заявами. Зокрема, 29.07.2024 року [PERSON] звернулася із заявою у поліцію, так як [PERSON] закрив вхідні двері на другий поверх на замки, ключі не дав, чим чинив перешкоди у доступі до кімнат будинку. По даному факту з відповідачем була проведена профілактична бесіда виховного характеру, що підтверджується доповідною запискою за результатами перевірки від 12.08.2024 року. З аналогічною заявою позивачка зверталася 10.08.2024р.,22.10.2024 року із змісту яких вбачається, що відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні спільно збудованим будинком в [ADDRESS] . Викладені вище обставини свідчать про те, що сторонами як подружжя спільно за час шлюбу збудовано до 2007 року житловий будинок з господарськими спорудами в [ADDRESS] . Будівництво будинку є законне, оскільки є дозвільні документи, виділена під будівництво земельна ділянка, яка передана у приватну власність відповідачу на підставі рішення Волянської сільської ради; 08.05.1997 року видано державний акт на право приватної власності на землю. 12.12.2017 року проведена державна реєстрація у ДРРП земельної ділянки кадастровий номер 4621281700:01:004:0235, площею 0,208га.; цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1437223046212. Вказаний будинок не зданий в експлуатацію та не зареєстровано речове право. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, про що повідомити сторони, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також, позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Призначено підготовче судове засідання на 17.07.2025. 13.01.2025 від представника відповідача надійшла заява про розгляд без його участі, при вирішенні питання покладається на думку суду. 16.07.2025 від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи. 16.07.2025 від позивача надійшла заява про зміну предмету позову. 17.07.2025 розгляд справи відкладено на 11.09.2025. 28.07.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що у 2024 колишня дружина, скориставшись відсутністю його нагляду, вивезла з квартири все спільне нажите цінне рухоме майно, фактично спустошила житло. Після цього вона розпочала систематичне вивезення майна та будівельних матеріалів із недобудованого будинку, який перебуває у їхній спільній подружній власності за адресою: [ADDRESS] . Раніше, у зв`язку з численними крадіжками будівельних матеріалів, на об`єкті було встановлено посилену колодку. Однак у 2024 році Позивачка, залучивши сторонніх осіб, самовільно зламала замок та проникла на другий поверх будинку, де зберігались меблі та матеріали, і вивезла частину з них. З метою захисту майна, на другому поверсі також були встановлені додаткові двері, але й ці були зламані. У тому ж 2024 році колишня дружина здійснила підпал каміна, внаслідок чого виникла пожежа, яка зруйнувала частину будинку, що підтвержується фотографіями. Крім того, є обґрунтовані підозри, що вона причетна до підпалу будівельного вагончика сусіда, завдана шкода становить орієнтовно 120 000 грн. Крім матеріальної шкоди, Позивачка вдавалась і до протиправних дій, спрямованих проти мене особисто. Так, вона звернулась до мешканця села Цесліва [PERSON] з проханням побити мене та пошкодити мій автомобіль, надсилаючи йому фото місця, де я перебував. [PERSON] , з яким мені згодом вдалося поспілкуватися, розповів про її наміри і висловив готовність дати відповідні свідчення у суді. За цим фактом відкрито кримінальне провадження, триває досудове розслідування. Хибними є твердження позивачки, що будинок є завершеним. Насправді будівельні роботи ще не завершені. До ділянки підведено електропостачання (понад 20 років), проте Позивачка ніколи не оплачувала комунальні послуги, повністю нехтуючи своїми обов`язками зі спільного утримання майна. Наразі Позивачка домагається отримання ключів від другого поверху будинку, мотивуючи це потребою доступу до меблів. Однак її справжньою метою є вивезення решти дорого вартісних будівельних матеріалів, без яких неможливо завершити будівництво. Усі вищенаведені обставини свідчать про намагання Позивачки привласнити майно, яке було набуте у шлюбі, а також про її систематичну протиправну поведінку щодо спільного нерухомого та рухомого майна, що потребує належної правової оцінки з боку суду. Позивачка вводячи суд в оману стверджує, що об`єкт є житловим будинком, хоча він не введений в експлуатацію та фактично є об`єктом незавершеного будівництва. Згідно з технічним паспортом від 2014 року, будівництво не завершене, відсутня державна реєстрація речового права на будинок. Отже, Позивачка не може посилатись на правовий статус «житлового будинку» для обґрунтування своїх вимог. Жодного документа, який би підтверджував право власності Позивачки на об`єкт незавершеного будівництва, вона суду не надала. Натомість майно придбавалося у шлюбі за кошти та за участі моїх родичів, зокрема дядька з Німеччини, який фінансово допомагав у придбанні будматеріалів. 31.07.2025 від позивачки надійшла відповідь на відзив, де зазначає, що будинок не зданий в експлуатацію, оскільки відповідач категорично відмовляється вчиняти такі дії, всі дозвільні та проектні документи оформлені на відповідача. Але як вбачається з технічного паспорта та долучених до справи письмових доказів, будівництво фактично будинку завершено, у будинку є світло, газ, проведена його технічна інвентаризація; у будинку можна проживати, хоча в окремих частинах не завершені будівельні роботи. Відповідач безпідставно звинувачує позивачку в тому, що забрала якісь будівельні матеріали з даного будинку, що не відповідає дійсності. Позивачка не вчиняла жодних протиправних дій щодо відповідача. Позивачка змушена була перебратися проживати на іншу квартиру, з квартири [ADDRESS] в якій разом проживали, оскільки відповідач створював для позивачки неможливі для спільного проживання умови, постійно шкодив у побуті, перешкоджав користуватися кухнею, санвузлом. Позивачка як співвласник спірного майна на даний час не має бажання та матеріальної можливості визначати частки у спірному майні, а відтак будучи співвласником вказаних Об`єктів нерухомого майна, які належать сторонами на праві спільної сумісної власності, відповідно до ст. 369 ЦК України, в частині 1 якої зазначено, що співвласники майна, що є спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, має право на проживання у вказаному житловому будинку, користуванням цим будинком, господарськими спорудами та земельною ділянкою. 11.09.2025 підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд на 16.10.2025. В судовому засіданні позивачка вимоги підтримала, просила позов задовольнити, оскільки відповідач чинить їй перешкоди в користуванні будинком. Зареєструвати такий будинок не вважає за потрібне. Відповідача в судовому засіданні позов заперечив, зазначивши, що так вчиняє через те, що позивачка самовільно вивезла їхні спільні речі з будинку, підпалила будинок сусідові. Вивезла будматеріали. Вказав, що не заперечує щоб позивачака користувалась будинком, але за умови щоб вона нічого звідти не забирала. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, зазначає про наступне. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Як встановлено судом, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб 17.11.1979, актовий запис 635, серія [NUMBER] . Після укладання шлюбу присвоєно чоловікові та дружині прізвище « [PERSON] ». Рішенням Волянської сільської ради народних депутатів №4 від 21 квітня 1995 про виділення земельної ділянки та дозвіл індивідуального житлового будівництва було виділено жителю м. Дрогобича [PERSON] земельну ділянку в розмірі 0,21 га в [ADDRESS] . Дозволено жителю [PERSON] будівництва житлового будинку та господарських споруд на виділеній ділянці у відповідності з проектами погодженими з органами архітектури району. Наявність будинку, який розташований на [ADDRESS] , підтверджується технічним паспортом станом на 24.10.2014. Власником будинку є [PERSON] . З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що власником земельної ділянки, кадастровий номер 4621281700:01:004:0235, площею 0,208 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, с. Воля Якубова, є [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що 29.07.2024, 10.08.2024, 22.10.2024 [PERSON] зверталась до Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області із заявами про вжиття заходів щодо її чоловіка, [PERSON] , з приводу поділу будинку, який є спільно нажитим майном . Окрім цього, 10.08.2024 [PERSON] звертався до Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області із заявою про прийняття міри щодо колишньої дружини, [PERSON] . Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 31.07.2001 [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , за заповітом від 12.02.2004 ВВВ №530269 є власником земельної ділянки площею 0,1608га, яка розташована в [ADDRESS] , цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до ст.60 СК України, майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права, на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею восьмою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05.07.2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до\~ст.\~64\~ЖК України\~члени сім`ї\~наймача,\~які проживають\~разом з\~ним,\~користуються нарівні\~з наймачем\~усіма правами\~і несуть\~усі обов`язки,\~що випливають\~з договору\~найму жилого\~приміщення.\~Повнолітні члени\~сім`ї\~несуть солідарну\~з наймачем\~майнову відповідальність\~за зобов`язаннями,\~що випливають\~із зазначеного\~договору. До\~членів сім`ї\~наймача належать\~дружина наймача,\~їх діти\~і батьки.\~Членами сім`ї\~наймача може\~бути визнано\~й інших\~осіб,\~якщо вони\~постійно проживають\~разом з\~наймачем і\~ведуть з\~ним спільне\~господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч.1,2статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Частинами 1-3 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У справі встановлено, що будинок за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, тобто фактично кожному належить по частині будинку. На даний час поділ майна не відбувся, в натурі частки не виділено, а відтак, обидві сторони мають охоронюване законом право на мирне володіння та користування майном. Спір між сторонами даної справи виник щодо наявності/відсутності перешкод у [PERSON] щодо користування вказаним будинком. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Таким чином для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном (постанова Верховного Суду від 19.12.2022 року в справі № 330/1569/19). Суд, дослідивши надані по справі докази, давши оцінку обґрунтованості заявлених позовних вимог, прийшов до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд, проаналізувавши і оцінивши надані докази, подані сторонами, дійшов висновку про те, що у позивачки правомірно виникло право на користування вказаним житловим приміщенням. Відповідачем не заперечується факт того, що будинок є спільним майном подружжя. Проте суд приймає до уваги доводи позивачки щодо перешкоджання користування житловим приміщенням, так як вони підтверджені зверненням позивачки до органів поліції 29.07.2024, 10.08.2024, 22.10.2024, тобто перешкоджання позивачу, як співвласнику будинку, у користуванні цим будинком, зокрема, але не виключно, змінено замки, що є порушенням ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскільки суд встановив, що позивачка фактично на даний час у спірному будинку не проживає, не має можливості потрапити до нього та, враховуючи, що відповідач заперечував проти задоволення позову, що, у свою чергу, також свідчить про те, що він чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні будинком підлягають задоволенню. Пунктом 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподіл між сторонами судових витрат. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1221,20 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: approved