Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

В лютому\~2025 позивач звернувся до суду з позовом в якому просить встановити факт самостійного виховання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] їх батьком [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.05.2012. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 219.06.2019 року шлюб між ними був розірваний. Відповідачка є матерю неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Весь час з моменту розірвання шлюбу вихованням та утриманням дітей займався тільки батько позивач по справі [PERSON] . Мати не брала участі у вихованні дітей, не допомагала матеріально, не цікавилася їх життям, не бачилася із дітьми. На час розгляду справи діти постійно проживають з батьком за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не виконує свій обов`язок щодо утримання дітей та їх вихованні. Посилаючись на наведені обставини позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 24.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали. Проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання не з`явилася по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Представники третіх\~осібу судове засідання не з`явилися по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідача,\~на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову\~з пояснень позивача, показів свідків. Враховуючи, що відповідач безпосередньо до суду відзиву на позов не надала, причини неявки в судове засідання не повідомила, а також зважаючи на тривалість розгляду справи судом, не заперечення позивача проти ухвалення заочного рішення, відповідно до положень статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Суд,\~вислухавши позивача, представника позивача, допитавши свідків, \~дослідивши матеріали\~справи і\~оцінивши наявні\~в ній докази, дійшов наступного. Судом установлено, що сторони по справі є батьками неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , а/з № 1605, складений міським відділом держаної РАЦС реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції та серії [NUMBER] , а/з № 2694, складений міським відділом держаної РАЦС Миколаївського міського управління юстиції. На даний час, починаючи із середини 2019 року діти проживають та виховуються [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Мати [PERSON] спільно з дітьми не проживає близько 5 років, участі у їх вихованні не приймає. Також не цікавиться успіхами дітей у навчанні, їх духовним та фізичним розвитком. Крім того, згідно довідки з місця проживання, мати дітей починаючи з 31 березня 2022 року мешкає у Швейцарії. Як до так і після введення воєнного стану на території України, жодним чином не сприяла безпеці дітей та не проявляла інтересу до того, де та як проживають її діти, чи забезпечені вони, сякий їх стан здоров`я, психологічний стан, тощо. Жодних перешкод у спілкуванні з дитиною позивач не створює. Діти бажають жити з батьком. Вказане підтверджується довідками з місця навчання дітей, поясненнями сусідів, відомостями щодо проживання дітей та іншими доказами. Зазначені обставини були підтвердженні показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також судом були встановлені обставини щодо ухилення відповідачки від обов`язку утримувати матеріально дітей. Так, 01.07.2024 Ленінським районним судом м. Миколаєва видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходів) боржника, але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24.06.2024 до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Також судом було вирішено стягнути з боржника на користь держави судовий збір в розмірі 302 грн. 80 коп. Відповідно до свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно характеристик, наданих Миколаївською гімназією № 45 24.10.2024, [PERSON] і [PERSON] навчаються у даній гімназії, виховуються у неповній сім`ї, усі питання щодо навчального процесу і виховання дітей вирішуються батьком. У відповідності до повідомлення, складеного сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та посвідченого головою правління ОСББ «МК Мрія 122», неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] від народження (окрім періоду евакуації) проживають за адресою: [ADDRESS] , в квартирі їх батька [PERSON] . 21.07.2025 [PERSON] звернувся до суду із заявою, згідно якої просив скасувати судовий наказ, виданий Ленінським районним судом м. Миколаєва 01.07.2024 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не більше 10\~прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24.06.2024 до досягнення найстаршою дитиною повноліття - за нововиявленими обставинами. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що мати [PERSON] спільно з дітьми не проживає близько 5 років, участі у їх вихованні та утриманні не приймає, з березня 2022 року проживає у Швейцарії. З середини 2019 року діти постійно проживають разом з батьком, який виховує та утримує їх самостійно. Вищезазначені обставини мають значення для вирішення справи і є істотними для постановлення правильного рішення у справі про стягнення аліментів, адже склалась ситуація, за якої аліменти стягненутоз батька, з яким діти фактично проживають та перебувають на його утриманні, на користь матері, яка з дітьми не проживає та постійно перебуває за кордоном. Дані обставини не були відомі суду на час видачі судового наказу від 01.07.2024. З урахуванням вищевикладеного, [PERSON] просив суд задовольнити заяву про перегляд судового наказу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.07.2024 по справі № 489/4733/24 за нововиявленими обставинами та постановити ухвалу про відмову у видачі судового наказу. Згідно довідки з місця проживання, виданої 22.10.2024 Компанією у справах біженців «ОРС-Ей-Серко-Кампані», [PERSON] , [INFO] , з 31.03.2022 проживає за адресою: [ADDRESS] . Таким, чином отримана судом інформації не підтверджує факт спільного проживання та перебування на утриманні [PERSON] її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] станом на дату звернення її до суду та видачі судового наказу, що слугувало підставою для видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання цих дітей з [PERSON] . Зазначені обставини існували на час ухвалення судового рішення (наказу) 01.07.2024, але залишились невідомими боржнику [PERSON] та суду, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення і після отримання інформації про наявність судового наказу та довідки з місця проживання [PERSON] , відповідно є нововиявленими в розумінні ст.\~423 ЦПК України. В зв`язку з встановленими судом обставинами, Ухвалою Інгульського районного суду м.Миколаєва від 22.08.2025 судом вирішено: скасувати судовий наказ Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.07.2024 по справі № 489/4733/24 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходів) боржника, але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24.06.2024 до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відмовити у задоволенні заяви [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] . Таким чином, встановлені судовим рішенням обставини і факти не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, у порядку, зокрема, окремого провадження (п. 3 ч. 2 ст. 19 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 1 статті 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Звертаючись до суду з зазначеною позовною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, позивач зазначив, що факт самостійного виховання та утримання ним дітей має для нього юридичне значення та необхідний йому для забезпечення захисту прав та інтересів його дітей, а також з метою отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, з приводу чого судом зазначається наступне. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років за рішенням суду. Згідно з Переліком документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що є додатком № 5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Отже, виходячи з положень Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, підтвердженням самостійного виховання та утримання особою дитини є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Тобто, за наявності умов факту самостійного виховання та утримання дитини одним з батьків, суд може встановити відповідний факт, що впливає на права особи, як військовозобов`язаного. За наслідком чого, судом встановлено, що встановлення заявленого факту, має для позивача юридичне значення, а саме: для реалізації заявником права з подання документів для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та підтвердження відповідного факту належними документами, визначеними положеннями Порядку № 560. При цьому, предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту, який породжує у заявника можливість підтвердити свої права за п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ, у порядку, передбаченому Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, повноваження суб`єктів владних повноважень, визначені Конституцією та законами України. При здійсненні своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства вони діють на підставі та в межах наданих їм повноважень, у тому числі й щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Такі повноваження щодо встановлення того чи іншого факту мають бути чітко визначені у відповідних нормативно-правових актах. Встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідним суб`єктом владних повноважень виключає повноваження суду щодо встановлення такого факту в судовому порядку. Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений в позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції. Враховуючи, що у зазначених правовідносинах відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19. З огляду на вищевикладене, оскільки для підтвердження у особи права на оформлення відстрочки від призову на підставі положень п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ, є необхідним надання належних документів, передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, а саме: надання особою рішення про встановлення відповідного факту, а чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві, що в свою чергу обумовлено також тим, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 року в справі № 560/17953/21, суд вважає що заявлена заявником вимога підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в порядку загального позовного провадження. Окрім того, суд вважає, що наведені вище норми законодавства свідчать про те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком своєї малолітньої дитини, не суперечить Закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, та має для заявника юридичне значення, а тому не існує перешкоди щодо встановлення судом факту, який має юридичне значення - факту самостійного виховання та утримання батьком своїх неповнолітніх дітей. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Факт, про встановлення якого просить позивач, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою\~статті 15 СК України\~«невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то\~факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Зазначений правовий висновок знайшов своє відображення у Поставнові Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ч. 2, 5 ст. 150 Сімейного кодексу України (СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. У частині 3 статті 155 СК України (здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків) зазначено, що відмова батьків від дитини неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Встановлення факту самостійного виховання дітей батьком без участі матері необхідне для забезпечення можливості захисту, не тільки прав та інтересів батька, а й прав та інтересів дітей. Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З огляду на викладене вище, судом встановлено, що позивач, який є батьком неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , самостійно утримує та виховує їх, які перебувають на його утриманні, в свою чергу, дослідженими судом доказами також встановлено, що відповідач - мати дітей [PERSON] проживає окремо від дітей, участі у їх вихованні та утриманні не приймає, що, в свою чергу, також підтверджує факт здійснення позивачем самостійного виховання неповнолітніх дітей та їх перебування на повному утриманні батька, при цьому, з урахуванням викладеного вище, та враховуючи мету встановлення зазначеного юридичного факту для заявника, документом, що підтверджує зазначену обставину - факт самостійного виховання малолітньої дитини одним з батьків, - може бути рішення суду. При цьому, зазначений юридичний факт породжує для заявника та його неповнолітніх дітей юридичні наслідки, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення, та, крім того, встановлення даного факту необхідно заявнику з метою захисту прав та інтересів дітей, а також своїх прав та інтересів, як батька, що самостійно займається вихованням та утриманням дітей, на підставі чого суд приходить до висновку про доведеність і обґрунтованість позовних вимог, та, відповідно, наявності визначених законом підстав для їх задоволення. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: approved