Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 23.09.2005 року по 06.06.2011 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з нею та перебуває на її утриманні. На підставі судового наказу Деснянського районного суду м.Києва від 01.04.2019 року з відповідача на її користь стягувались аліменти на утримання сина в розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 28.03.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Як зазначає позивач, [INFO] їх спільному сину виповнилось 18 років, він досяг повноліття та продовжує навчання в 11 класі школи І-ІІІ ступенів № 119 Деснянського району м.Києва. Тобто, на думку позивача, син здобуває лише повну загальну середню освіту, а тому об`єктивно позбавлений можливості працевлаштуватися та отримувати заробіток, в зв`язку із чим потребує матеріальної допомоги від своїх батьків. Стипендії чи іншого доходу син не має, перебуває на її утриманні. Відповідач після припинення сплати аліментів за судовим наказом участі в утриманні сина та його матеріальному забезпеченні в добровільному порядку не бере, хоча має фінансову можливість. Спроби досягнути домовленостей з відповідачем щодо виконання обов`язку утримувати сина, який продовжує навчання, виявились безрезультатними. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги та стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) на період навчання сина, в тому числі під час безпосереднього переходу (вступу) до навчального закладу на наступний рівень та подальшого навчання у вищому учбовому закладі, до досягнення ним 23-х років. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 09.06.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 16.07.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що згідно наданих позивачем доказів предметом спору є стягнення аліментів за 25 календарних днів з 05.06.2025 року по 30.06.2025 року (навчання у школі). В той же час, відсутні докази залучення дитини сторін до освітнього процесу у школі у вказаний період та витрат на його навчання у цей період. Заперечуючи проти позову, представник відповідача просила врахувати, що за час стягнення аліментів за судовим наказом відповідач сплачував максимальний розмір аліментів і за період з січня 2022 року по квітень 2025 року ним сплачено аліменти на утримання сина у розмірі 1 173 830,00 грн. Крім того, на утриманні відповідача перебуває його дружина [PERSON] , яка не працює, оскільки доглядає за маленькою дитиною, двоє малолітніх дітей від другого шлюбу: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Крім того, на його утриманні перебуває старша неповнолітню дочка дружини [PERSON] , [INFO] . Крім того, відповідач систематично спілкується із повнолітнім сином, який часто проживає в сім`ї відповідача по декілька місяців, вони спільно відпочивають, при цьому всі додаткові витрати на відпочинок, харчування, проживання відповідач сплачує окремо від аліментів. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову. 26.09.2025 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив представника відповідача. У даній відповіді позивач зазначає про безпідставність заперечень відповідача проти позову, відсутність доказів неможливості сплати ним аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, а також про продовження їх спільним сином після закінчення школи навчання у ВНЗ. Посилаючись на викладені обставини, виходячи з необхідності інтересів дитини, яка потребує матеріальної підтримки на період навчання, позивач просить задовольнити її вимоги. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Третя особа в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки № 02-08/116 від 26.05.2025 року [PERSON] дійсно навчається в 11-А класі школи І-ІІІ ступенів № 119 Деснянського району м.Києва по 30.06.2025 року. Згідно довідки Київського національного університету імені Тараса Шевченка № 812 від 16.09.2025 року, [PERSON] дійсно є здобувачем 1 курсу ОС «бакалавр» денної форми навчання спеціальності F2 «Інженерія програмного забезпечення» за освітньою програмою «Інженерія програмного забезпечення» факультету інформаційних технологій Київського національного університету імені Тараса Шевченка 4 рівня акредитації. Зарахований наказом ректора «Про зарахування на навчання за державним замовленням» № 3286-33 від 11.08.2025 року. Початок навчання з 01.09.2025 року, закінчує навчання 30.06.2029 року. В судовому засіданні також встановлено, і даний факт підтверджено сторонами, що повнолітній син сторін проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ч.8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ч.1 ст.182 цього Кодексу, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших утриманців, інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. У ст. 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст. 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. На підставі аналізу наявних у справі доказів належить зробити висновок, що повнолітній син відповідача, який продовжує навчання, потребує матеріальної допомоги і таку в змозі йому надавати відповідач. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Суд враховує вимоги ст. 182 СК України та висновки Верховного Суду, наведені у постановах: від 10 квітня 2023 року у справі № 752/20152/16-ц, 26 квітня 2023 року у справі № 459/2988/19, де зроблено висновок про те, що аналіз змісту ч. 2 ст.199 СК України дає підстави для висновку, що законодавець не передбачив такої можливості, як зупинення нарахування аліментів, переривання сплати аліментів у певні періоди, зокрема коли повнолітня дитина безпосередньо не бере участі в освітньому процесі, а також звільнення платника аліментів від сплати аліментів на утримання повнолітньої дитини у зв`язку з продовженням нею навчання в період канікул, переходу на навчання на інший освітній рівень або до іншого навчального закладу, зокрема вступу до магістратури. Правило ч. 2 вказаної статті виключно передбачає припинення права повнолітньої дитини на утримання у разі припинення нею навчання, тобто закінчення або відрахування з навчання у навчальному закладі. Законодавець не передбачив винятку з правила частини першої ст. 199 СК України, яка, зокрема не містить застереження про те, що канікулярний період, період вступу до вищого навчального закладу для здобуття вищого рівня освіти не входять до періоду нарахування та сплати аліментів одним із батьків на користь повнолітньої дитини. Завершення повнолітньою дочкою/сином, до досягнення ними 23 років, навчання на певному освітньому рівні та: 1) безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу на наступний рівень освіти; або 2) безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу для здобуття освіти на наступному рівні чи за іншою спеціальністю, незалежно від того, чи відбувається це в тому самому або у різних закладах освіти, не свідчить про припинення навчання та, відповідно, саме по собі не є підставою для припинення права на утримання (аліменти). Із матеріалів справи вбачається, що на момент подання даного позову до суду 05.06.2025 року повнолітній син сторін навчався у школі із датою завершення навчання 30.06.2025 року, а відтак, потребував матеріальної допомоги з боку батьків. З 11.08.2025 року [PERSON] зарахований на навчання на 1-ий курс ОС «бакалавр» денної форми навчання спеціальності F2 «Інженерія програмного забезпечення» за освітньою програмою «Інженерія програмного забезпечення» факультету інформаційних технологій Київського національного університету імені Тараса Шевченка 4 рівня акредитації і строк навчання становить з 01.09.2025 року по 30.06.2029 року. Оскільки навчання відбувається на денній формі, то син сторін також потребує матеріальної допомоги на своє утримання на період навчання. Таким чином, у зв`язку із навчанням сина сторін на момент досягнення повноліття у школі та у зв`язку з подальшим вступом до вищого навчального закладу, враховуючи, що вступ до навчального закладу на наступний рівень освіти не перериває стягнення аліментів, то слід стягувати аліменти до закінчення всього навчання [PERSON] , але не більше ніж до досягнення 23-річного віку. З матеріалів справи також встановлено, що відповідач є працездатним, має стабільний заробіток, законом встановлено його обов`язок надавати майнову підтримку своїй дитині, яка продовжує навчання та у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги. Таким чином, оскільки законом встановлено його обов`язок надавати матеріальну підтримку сину, який продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги батька, суд вважає, що з відповідача на користь позивача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , на період його навчання, слід стягнути аліменти у розмірі 1/6 частки доходу (заробітку), що буде відповідати інтересам сторін та повнолітньої дитини. При цьому суд ураховує, що відповідач є працездатною особою, ним не доведено неможливість сплати аліментів на утримання сина як загалом, так і в заявленому розмірі, законом встановлено його обов`язок надавати матеріальну підтримку дитині, яка продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги батька, а також суд приймає до уваги потреби повнолітньої дитини, яка продовжуючи навчання на денній формі, потребує коштів на проїзд до навчального закладу, харчування, купівлю одягу та приладдя для навчання, тощо, є звичними людськими потребами навіть без наявності квитанції на підтвердження цього. Судом відхиляються заперечення представника відповідача проти позову, викладені у відзиві, оскільки стягнення аліментів за судовим наказом та їх розмір на утримання неповнолітньої дитини не є предметом спору у даній справі та на подальші аліментні зобов`язання жодним чином вплинути не може. Судом відхиляються і твердження представника відповідача на перебування на утриманні відповідача дружини, двох неповнолітніх дітей від другого шлюбу та неповнолітньої доньки дружини, оскільки такі твердження в повному обсязі не доведено відповідачем (відсутні докази непрацездатності дружини та перебуванні на утриманні чоловіка, докази утримання неповнолітньої дитини дружини, відсутності аліментних чи інших сплат від батька цієї дитини тощо). Крім того, в даному випадку факт наявності інших утриманців має враховуватись лише при визначенні розміру аліментів і аж ніяк не є підставою для відмови в задоволенні позову у повному обсязі. Спільний відпочинок та тимчасове проживання з батьком сина до досягнення ним повноліття також не може бути підставою для відмови в задоволенні позову. Доказів проживання сина разом з відповідачем та перебування на його утриманні після досягнення повноліття стороною відповідача суду не надано. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем доведено її позовні вимоги, в той час як доводи сторони відповідача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Виходячи із фактичних обставин справи, суд вважає, що розмір аліментів необхідно визначити в 1/6 частину від доходів відповідача для забезпечення належного матеріального становища сина сторін, який продовжує навчання. Крім того, суд вважає, що такий розмір аліментів не є надмірним фінансовим тягарем для відповідача. Інші доводи відповідача та його представника суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджуються належними доказами по справі і підстав для відмови в позові в повному обсязі не дають. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішення суду від дня пред`явлення позову, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про присудження аліментів з відповідача, починаючи з 05 червня 2025 року. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved