Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

У липні\~2025\~року позивач\~за представництва\~свого адвоката\~Герасимчука С.С. в\~підсистемі «Електронний\~суд» ЄСІТС\~подала до\~суду цю\~заяву, пред`являючи позов до Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №6» Дніпровської міської ради на предмет визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, відповідно до якого просила суд: - визнати незаконним та скасувати наказ в.о. генерального директора КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР № 120-к/9 від 17 червня 2025 року про припинення трудового договору п. 23 та звільнення 17 червня 2025 року [PERSON] лікаря-акушера-гінеколога генекологічного відділення підрозділу № 3 (0,5 ставки) за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; - поновити [PERSON] на посаді лікаря-акушера-гінеколога гінекологічного відділення підрозділу № 3 (0,5 ставки) КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР; - стягнути з КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 червня 2025 року по день ухвалення рішення у справі; - стягнути з КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР моральну шкоду в розмірі 50\~000 грн., а також понесені позивачем судові витрати. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] з 01 травня 2024 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала на посаді лікаря акушера-гвнеколога гінекологічного відділення підрозділу № 3 (0,5 ставки) КНП «Міська клінічна лікарня № 6 ДМР», однак наказом в.о. генерального директора КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР № 120-к/9 від 17 червня 2025 року «Про припинення трудового договору п. 23» [PERSON] звільнено з посади лікаря-акушера-гінеколога гінекологічного відділення підрозділу № 3 (0,5 ставки) за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього за трудовим договором, п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. В той же час, позивач вважає такий наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, внаслідок грубого порушення трудових прав позивача з підстав того, що звільнення позивача відбулося за відсутності доказів систематичного невиконання [PERSON] службових обов`язків, без встановлення вини у вчиненні другого проступку та встановлення систематичності порушень, яка передбачає два або більше випадків таких порушень. При цьому, оспорюваний наказ про звільнення винесений відповідачем навмисно та у спосіб, що не визначений нормами КЗпП України. Таким чином, оспорюваний наказ в.о. генерального директора КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР № 120-к/9 від 17 червня 2025 року є незаконним, з підстав чого повинно вирішуватися питання про поновлення [PERSON] на посаді лікаря-акушера-гінеколога гінекологічного відділення підрозділу № 3 (0,5 ставки) КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 червня 2025 року по день ухвалення рішення у справі. Тобто, відповідач незаконно звільнив [PERSON] , позбавивши конституційного права на працю, позбавивши заробітку та можливості забезпечення гідного людини існування, що спричинило суттєвий стрес, розпач та душевні страждання у зв`язку з принизливим ставленням адміністрації закладу після багаторічної бездоганної праці, що вплинуло на загальний стан здоров`я, змусило докладати значних додаткових зусиль до тривалого захисту своїх прав, до організації свого життя, тому позивач, просила суд стягнути на свою користь з відповідача моральну шкоду в сумі 50 000 грн. та покласти на відповідача судові витрати. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 21 липня 2025 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень, проте з потребою у витребуванні від КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР належним чином завірених копій документів, що передували звільненню [PERSON] 04 серпня 2025 року представником відповідача КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС подано відзив на позовну заяву, в якій позов не визнав повністю, навівши на спростування доводів позивача аргументи того, що наказ про припинення трудового договору № 120-к/9 від 17 червня 2025 року за своїм змістом та формою відповідає вимогам чинного трудового законодавства. Що стосується конкретних фактів систематичного невиконання або неналежного виконання покладених на [PERSON] обов`язків лікаря акушера-гінеколога, зокрема покладених на неї за трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, не встановлення ступеню тяжкості вчиненого нею вказані дані зазначені в Акті перевірки дотримання лікарями гінекологічного відділення підрозділу № 3 графіку робочого часу від 26 травня 2025 року. До того ж, в письмових поясненнях від 26 травня 2025 року позивачем зазначалося, що вона дійсно виконувала маніпуляції у свій неробочий час. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, представник відповідача посилається на відсутність доказів, які б підтверджували завдання позивачу моральної шкоди. Таким чином, з урахуванням викладеного, представник позивача вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та просив відмовити в задоволенні позову повністю. 12 серпня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС представником позивача подано відповідь на відзив, в якому на спростування аргументів відповідача навів доводи незаконності та безпідставності винесення наказу про припинення трудового договору № 120-к/9 від 17 червня 2025 року. Окрім цього, представник позивача посилається на те, що наведені у позові обставини щодо завдання позивачу моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення, приниження її честі, гідності та ділової репутації, а також обґрунтування розміру заявлених вимог у сумі 50\~000 грн. залишилися відповідачем неспростовними. Окрім цього, КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників внаслідок незаконного звільнення, отже твердження позивача про завдання моральної шкоди слід вважати обґрунтованими та такими, що не спростовані відповідачем. Таким чином, з урахуванням викладеного, представник позивача наполягав на задоволенні позову. Ухвалою Центрального районного суду місті Дніпра від 13 жовтня 2025 року прийнято відмову позивача від позовних вимог та провадження у зазначеній цивільній справі закрите в частині вимог про: 1) визнання незаконним та скасування наказу в.о. генерального директора КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР № 120-к/9 від 17 червня 2025 року про припинення трудового договору п. 23 та звільнення 17 червня 2025 року [PERSON] лікаря-акушера-гінеколога генекологічного відділення підрозділу № 3 (0,5 ставки) за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; 2) поновлення [PERSON] на посаді лікаря-акушера-гінеколога гінекологічного відділення підрозділу № 3 (0,5 ставки) КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР; 3) стягнення на користь [PERSON] з КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 червня 2025 року по день ухвалення рішення у справі. Окрім цього, як зазначила позивач в судовому засіданні така відмова від частини позовних вимог виникла у зв`язку з отриманням позивачем наказу № 189-к/9 про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В той же час, враховуючи, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових відносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне значення, позивач залишає позовну вимогу про стягнення на свою користь з КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР моральної шкоди, зменшивши її до розміру 1\~000 грн. Позивач та її представники в судовому засіданні, з урахуванням відмови від частини позовних вимог, а також зменшення позовних вимог, просили задовольнити позов та стягнути на користь позивача з відповідача в рахунок компенсації моральної шкоди 1\~000 грн., а також стягнути на користь позивача з відповідача судові витрати зі сплати судового збору, сплаченого за пред`явлення цього позову. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти стягнення з «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1\~000 грн., посилаючись на те, що позивача поновлено на роботі, а також розраховано та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 червня 2025 року по дату поновлення на роботі, однак позовні вимоги в частині компенсації моральної шкоди позивачем не обґрунтовані, тому просили відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1\~000 грн. Дослідивши зібрані докази, вислухавши позивача та представників сторін, суд дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами із задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що з 01 травня 2024 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала на посаді лікаря акушера-гвнеколога гінекологічного відділення підрозділу № 3 (0,5 ставки) КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР (а.с. 85-88 том № 1). Наказом в.о. генерального директора КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР № 120-к/9 від 17 червня 2025 року «Про припинення трудового договору п. 23» [PERSON] звільнено з посади лікаря-акушера-гінеколога гінекологічного відділення підрозділу № 3 (0,5 ставки) за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього за трудовим договором, п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 5 том № 2). В той же час, наказом в.о. генерального директора КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР № 186-к/9 від 16 вересня 2025 року: 1) пункт 23 наказу в.о. генерального директора КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР від 17 червня 2025 року № 120-к/9 стосовно звільнення лікаря-акушера-гінеколога гінекологічного відділення № 3 (0,5 ставки) [PERSON] скасовано як безпідставно винесений до проекту даного наказу на стадії формування; 2) [PERSON] поновлено на посаді та анульовано відповідний запис в трудовій книжці останньої щодо факту звільнення та його підстав; 3) розраховано та виплачено [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 червня 2025 року по дату поновлення на посаді; 4) дата поновлення на посаді [PERSON] наступний день після ознайомлення її із вказаним наказом (а.с. 164 том № 2). Вирішуючи вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди суд виходить із положень ст. 237-1 КЗпП України відповідно до яких відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995, з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач. Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine). Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Суд, констатуючи наявність встановлено факту незаконного звільнення позивачки відповідачем, приймає до уваги, що тривалість порушення права позивача на працю з часу звільнення 17 червня 2025 року і до поновлення на роботі, тобто до 16 вересня 2025 року мала місце не виключно з безпосередньої вини відповідача, як на це посилається позивачка, оскільки жодних дій, спрямованих на затягування розгляду цивільної справи про поновлення на роботі не встановлено (цивільна справа не відкладалась через неявку представника відповідача, через клопотання останнього про відкладення розгляду або ненадання відповідачем доказів), а рішення суду про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виконане вчасно. За наведених обставин, встановивши наявність порушення конституційного права позивача на працю, заробітна плата від якої є основним джерелом існування для неї, суд, враховуючи положення ст. 237-1 КЗпП України та беручи до уваги тривалість перебування у стані звільнення, дійшов висновку, що останнє безумовно спричиняло порушення нормальних життєвих зв`язків позивача через позбавлення її можливості повноцінно утримувати себе за рахунок коштів заробітної плати та плановано забезпечувати себе харчуванням, одягом, утримувати помешкання, підтримання стану здоров`я, і, як наслідок, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі, спрямованих на відновлення порушеного права на працю, чим позивачу спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі співмірному до заподіяної шкоди та достатньому для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача, що за внутрішнім переконанням суду становитиме 1\~000 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами\~ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 19,38 грн.

Outcome: approved