Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін: представниця позивача ТОВ «Фінпром Маркет» - Гедзь О.В., звернулась до суду із позовом (а.с. 1-4), до відповідачки [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачки на користь товариства заборгованість за договором позики №3988659, в розмірі 41\~931,54 грн., та понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24.12.2020 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики №3988659, який підписано останньою електронним підписом, на таких умовах: сума кредиту 13\~000 грн., строк позики 27 днів, відсоткова ставка 1,99 % в день. Правилами надання грошових коштів у позику було визначено можливість пролонгації/автопролонгації строку користування позикою - максимум на 90 календарних днів, у зв`язку із чим, нарахування відсотків протягом строку кредитування та 90 календарних днів після такого є правомірним. Таким чином, розмір заборгованості відповідачки [PERSON] становить 41\~931,54 грн., з яких: 13\~000 грн заборгованість за тілом кредиту; 28\~931,54 грн заборгованість за відсотками. Оскільки право вимоги за цим договором позики, на підставі договорів факторингу від 21.06.2021 та 03.04.2023 перейшло до позивача, останній пред`явив даний позов. У судове засідання представниця позивача ТОВ «Фінпром Маркет» не з`явилась. Безпосередньо у позовній заяві та окремих заявах (а.с. 81, 94, 100) просить розгляд справи проводити без її участі. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Кажук В.Б. у судове засідання також не з`явились. Останній 02.10.2025 подав письмові пояснення (а.с. 109-111), в яких зазначив про часткове визнання позовних вимог, а саме згідний на стягнення з відповідачки тіла кредиту в розмірі 13\~000 грн та 734,30 грн відсотків, які повинні були бути нарахованими лише в межах строку кредитування, оскільки це прямо передбачено умовами договору. 09.10.2025 подав заяву (а.с. 112) про застосування позовної давності, а тому у задоволенні позовних вже просить відмовити. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: 24 червня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представниця позивача ТОВ «Фінпром Маркет» 25.06.2025 та 30.09.2025 подала заяви про розгляд справи без її участі. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Кажук В.Б. 23.07.2025 подав клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із його перебуванням у відпустці. Відповідно до наказу №02-07/188 від 02.07.2025 головуючий суддя з 04.08.2025 по 12.09.2025 (включно) перебував у щорічній основній відпустці. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Кажук В.Б. 02.10.2025 та 09.10.2025 подав письмові пояснення і заяву про застосування позовної давності. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: матеріалами справи встановлено, що 24.12.2020 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №3988659 (а.с. 16), який підписано відповідачкою електронним підписом, одноразовим ідентифікатором 7le78blkP7. Договором було передбачено такі умови: сума позики 13\~000 грн., строк позики 27 днів, процентна ставка 1,99% в день, дата видачі позики 24.12.2020, дата повернення позики (останній день) 20.01.2021 (п. 2); проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дату отримання та повернення позики (п. 3); підписанням цього договору, відповідачка підтвердила, що: вона ознайомилась на веб сайті з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, а також, до моменту підписання договору вивчила такий і вивчила правила надання грошових коштів у позику, які також розміщені на веб сайті. Оскільки стороною відповідачки визнається факт укладення вказаного вище договору позики та отримання кредитних коштів у розмірі 13\~000 грн., суд не маючи обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, у порядку ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вважає дані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Відповідно до розрахунку заборгованості відповідачки [PERSON] за договором позики №3988659 від 24.12.2020 (а.с. 7-9), розмір такої становить 41\~931,54 грн., з яких: 13\~000 грн заборгованість за тілом кредиту; 28\~931,54 грн заборгованість за відсотками. З даного розрахунку суд встановив, що протягом строку кредитування 27 днів (з 24.12.2020 до 20.01.2021) відповідачкою не було внесено жодних коштів для погашення заборгованості і їй протягом цього періоду було нараховано 6\~984,90 грн відсотків. При цьому, 19.10.2021 відповідачкою було сплачено 1\~336,36 грн в рахунок погашення нарахованих відсотків. Згідно із договорами факторингу №2106 від 21.06.2021 (а.с. 32-36) та №030423-ФК від 03.04.2023 (а.с. 42-46), право вимоги за цим договором позики (а.с. 39-40, 50-51) перейшло від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «ФК Управління активами», а від ТОВ «ФК Управління активами» до позивача ТОВ «Фінпром Маркет». Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою [PERSON] взятих на себе зобов`язань перед позивачем ТОВ «Фінпром Маркет» за договором позики, внаслідок чого утворилась заборгованість. ІV. Оцінка суду: дослідивши письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що пред`явлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Частиною 1 статті 2 Цивільно процесуального кодексу України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частин 3, 4, 6 статті 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положеннями ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Так, суд встановив, що 24.12.2020 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики №3988659, який підписано відповідачкою одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Ця обставина визнається стороною відповідачки, як і визнається факт отримання кредитних коштів. Відповідно до договорів факторингу №2106 від 21.06.2021 та №030423-ФК від 03.04.2023, право вимоги за цим договором позики 21.06.2021 перейшло від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «ФК Управління активами», а 03.04.2023 перейшло від ТОВ «ФК Управління активами» до позивача ТОВ «Фінпром Маркет». Сума заборгованості за тілом кредиту становить 13 000 грн., яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023, справа №910/4518/16, вирішуючи виключну правову проблему щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом, зробила такі висновки: - припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 91 постанови); - вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає (пункт 92 постанови); - якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України (п. 100 постанови); - у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст. 625 ЦК України, у розмірі, встановленому законом або договором (п. 103 постанови); - в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає (п. 108 постанови); - можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. Verba chartarum fortius accipiunt ur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (пункт 128 постанови). Суд також встановив, що укладаючи даний договір позики, сторонами було погоджено строк кредитування (п. 2 договору) 27 днів (з 24.12.2020 до 20.01.2021). В той же час, посилання сторони позивача на те, що умовами договору передбачено та з такими погодилась відповідачка, підписавши договір, що правилами надання грошових коштів у позику встановлено строк пролонгації/автопролонгації строку кредитування на 90 днів, суд не бере до уваги, оскільки правила, що розміщені на офіційному сайті позикодавця можуть змінюватися самим позикодавцем, тобто кредитор може додати до позовної заяви правила у будь - яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Більше того, долучені до матеріалів справи правила надання грошових коштів у позику ТОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" (на умовах повернення позики в кінці строку позики) (а.с. 17-26) не містять підпису відповідачки [PERSON] та такі не містять інформації про те, в якій редакції дані правила, та чи саме з цими правилами ознайолювалась відповідачка. Таким чином, суд погоджується із доводами сторони відповідачки про неправомірність нарахування відсотків поза межами строку кредитування. Отже, враховуючи те, що стороною позивача здійснено нарахування відсотків поза межами строку кредитування, суд вважає за необхідне самостійно здійснити розрахунок таких. Так, розмір відсотків за договором позики №3988659 від 24.12.2020 становить 6\~984,90 грн (13\~000 грн (тіло кредиту) х 1,99% (відсоткова ставка) х 27 днів (строк кредитування)). При цьому, враховуючи те, що відповідачкою [PERSON] 19.10.2021 було сплачено 1\~336,36 грн., які зараховано до сплати відсотків, дану суму слід відняти від нарахованих відсотків. Таким чином, з відповідачки [PERSON] на користь позивача ТОВ «Фінром Маркет» слід стягнути 18\~648,54 грн (13\~000 грн заборгованість за тілом кредиту, 5\~648,54 грн заборгованість за відсотками). Стосовно заявленої стороною відповідачки заяви про застосування позовної давності, то така не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Згідно із ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено відповідну заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. 30 березня 2020 року було прийнято Закон України №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки, продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Строк карантину неодноразово продовжувався і такий закінчився 30 червня 2023 року. Крім того, згідно з Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом №2102-ІХ від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями і такий триває і на даний час. Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, п. 19 (чинним на момент виникнення спірних правовідносин та на момент пред`явлення позову до суду), згідно із яким, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що сторона позивача, звернувшись 23.06.2025 до суду із даним позовом не пропустила строків позовної давності. Відповідно до ст. 8 Конституції України, ч. 3 ст. 2 ЦПК України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21.01.1999), зокрема, зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Тому, за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не вважає за необхідне давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у даній справі. V. Розподіл судових витрат: відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Вимогами ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією (а.с. 68), а тому, беручи до уваги, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову (позов задоволено на 44,47%), то з урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачки [PERSON] на користь позивача ТОВ «Фінпром Маркет» слід стягнути 1\~077,24 грн (2 422,40 грн х 44,47% : 100%) сплаченого судового збору, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке. Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Стороною позивача на підтвердження понесених витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 3 500 грн надано: договір №01-11/24 про надання правничої допомоги від 01.11.2024 (а.с. 53-55), відповідно до якого адвокатка Ткаченко Ю.О. надає позивачу ТОВ «Фнпром Маркет» правничу допомогу; витяг з акта №14-П (а.с. 57), в якому визначено перелік наданих послуг та їх вартість на загальну суму 3\~500 грн. Таким чином, позивач на обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу у справі подав належні та допустимі докази, що описані вище. Водночас, з огляду на принципи пропорційності, співмірності та розумності судових витрат, виходячи з об`єму виконаних адвокаткою Ткаченко Ю.О. робіт, враховуючи заявлене клопотання сторони відповідачки про зменшення таких витрат, суд вважає, що стягненню з відповідачки [PERSON] на користь позивача ТОВ «Фінпром Маркет» підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн., який буде достатнім, співмірним і справедливим у даному випадку. І беручи до уваги те, що позов задоволено частково, а саме на 44,47%, із врахуванням п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача слід стягнути 1\~334,10 грн (3 000 грн х 44,47% : 100%). На підставі викладеного, ст. 509, 526, 536, 554, 610, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial