Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-09 00:00:00

До Самбірського міськрайонного суду Львівської області 19 травня 2025 року надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 99750 грн., та понесених судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 2 травня 2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладений кредитний договір №4353522 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, відповідно до якого відповідачу надано кредит у сумі 5000 грн. шляхом перерахування на платіжну картку. Крім того, 3 лютого 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем було укладено додатковий договір до договору №4353522 про надання коштів у розмірі 5000 грн. на умовах споживчого кредиту від 2 лютого 2024 року. Між первісним кредитором та позивачем у справі 23 вересня 2024 року укладений договір факторингу №23/09/2025, відповідно до умов якого до ТОВ «Українські фінансові операції» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором №4353522, укладеним з [PERSON] . У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, заборгованість [PERSON] становить 99750 грн., яка складається з суми заборгованості з тіла кредиту 10000 грн.; нарахованих процентів первісним кредитором 58500 грн.; нарахованих процентів ТОВ «Українські фінансові операції» за 125 календарних днів 31250 грн., а також витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу. Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №1415128 від 26 травня 2025 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.226). Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 травня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву (а.с.227). Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, не заперечуючи проти заочного розгляду справи (а.с. 237-238). Відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, шляхом отримання повістки (а.с.237), не з`явився в судове засідання без поважних причин, про причин неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом (ч. 1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, при цьому кожна сторона відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що між 2 травня 2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладений кредитний договір №4353522 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, відповідно до якого відповідачу надано кредит у сумі 5000 грн. шляхом перерахування на платіжну картку (а.с.52-72). Крім того, 3 лютого 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем було укладено додатковий договір до договору №4353522 про надання коштів у розмірі 5000 грн. на умовах споживчого кредиту від 2 лютого 2024 року. (а.с.46-49). Відповідно до умов Договору сума кредиту складала 10 грн., строк кредиту 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів, стандартна процентна ставка становить 2,50% за кожен день користування кредитом та застосовується межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього Договору; орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: п. 1.6.1 договору за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 50000 грн.; п. 1.6.2 договору за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої ставки 47000 грн. Згідно Додатку № 1 до Договору сума процентів за користування кредитом складає 89750 грн. (а.с.50). Відповідно до п. 2.1. Договору, товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок Клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] . Згідно з п. п. 2.4. Договору, кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно п. 2.1 Договору. Відповідно до п. 3.1. Договору, проценти, що нараховуються за цим Договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт». Відповідно до п. п. 3.4 Договору, розмір процентної ставки, встановлений в п. 1.4 Договору, залежить від умов її встановлення та є незмінним протягом усього строку дії Договору та не може бути збільшений Товариством в односторонньому порядку. В розділі 10 даного договору містяться персональні дані [PERSON] , в тому числі дані паспорта, РОНКПП, номери мобільного телефону, і-mail. Для підписання договору [PERSON] було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором «43543» (а.с.71-72). Згідно інформації\~ТОВ «Універсальні\~платіжні рішення»\~ТОВ «УПР»\~від 3\~жовтня 2024\~року на\~платіжну картку № [NUMBER] було 2 лютого 2024 року та 3 лютого 2024 року здійснено переказ грошових коштів в розмірі 10000 грн. (а.с.44-45). У матеріалах справи також є Паспорти\~споживчого кредиту\~- інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, з якою споживача [PERSON] було ознайомлено 2 лютого 2024 року та 3 лютого 2024 року, про що свідчить його електронний підпис одноразовим ідентифікатором (паролем) (а.с. 74-78, 79-84). Закон України «Про електронну комерцію» від 3 вересня 2015 року № 675-VIII визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції (далі Закон № 675-VIII). Відповідно до п. 5, 6, 7 ч. 1 ст. 3 \~Закону № 675-VIII : електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем. Згідно ч. 3, 4, 6, 8, 12 ст. 11 \~Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти\~електронний договір\~(оферта)\~може бути\~зроблена шляхом\~надсилання комерційного\~електронного повідомлення,\~розміщення пропозиції\~(оферти)\~у мережі\~Інтернет або\~інших інформаційно-комунікаційних\~системах.\~ Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12\~цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12\~цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12\~цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону\~ № 675-VIII передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України\~ "Про електронні документи та електронний документообіг"\~та\~ "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом. Частина 2\~статті 639 ЦК України\~передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5556/19 від 12 січня 2021 року дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами». Подібна правова позиція міститься і у постанові Верховного Суду у справі № 127/33824/19 від 07 жовтня 2020 року проте у цій справі мова йшла про відсутність відображення електронного підпису на договорі та відсутність доказів отримання такого підпису позичальником: «Без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачкою не був би укладений. Укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, цей правочин, відповідно до\~Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі». Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений в письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). [PERSON] шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора, отриманого від ТОВ «Лінеура Україна», прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав кредитний договір (здійснив акцепт пропозиції товариства), тобто електронний договір №4353522 від 2 лютого 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем є укладеним та, відповідно, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов. На підтвердження договірних відносин між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] позивачем суду надані: договір про надання споживчого кредиту від 2 лютого 2024 року, у формі електронного правочину; паспорт споживчого кредиту до даного договору; графік платежів за договором, підтвердження про зарахування коштів; карту обліку договору. Аналізуючи в сукупності докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що факт укладання даного договору є доведеним, натомість відповідачем будь-яких доказів на спростування останнього до суду подано не було. Зазначений договір відповідачем не оспорювався, недійсними в судовому порядку не визнавався, а відтак є чинним і підлягає до виконання. Як зазначалося, TOB «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за Договором виконало та надало кредит в сумі 10000 грн. шляхом зарахування кредитних коштів 2 лютого 2024 року та 3 лютого 2024 року на платіжну картку № [NUMBER] . Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до\~статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого\~Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Таким чином,\~надана АТ\~КБ «ПриватБанк»\~виписка за\~рахунком [PERSON] \~у сукупності\~з іншими\~зібраними у\~справі доказами,\~у повному\~обсязі підтверджує\~обставини видачі\~кредиту та\~його розмір\~та спростовує\~позицію відповідача\~щодо неотримання\~ним грошових\~коштів в\~розмірі 10000\~грн.\~за договором №4353522 від 2 лютого 2024 року. Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц. За змістом ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 1\~ст. 1054 ЦК України\~встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно із частиною третьою статті 1079 ЦК України у договорах факторингу - фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Як встановлено\~судом, між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» 23 вересня 2023 року було укладено Договір факторингу №23/09/2024, за умовами якого, ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «Українські фінансові операції» за плату належні йому права вимоги до боржників, а ТОВ «Українські фінансові операції» приймає належні ТОВ «Лінеура\~Україна» права вимоги до боржників, вказаних у відповідних Реєстрах прав вимоги (а.с.133-141). Згідно п. 1.2. зазначеного договору, перехід від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Українські фінансові операції» прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі відповідного реєстру боржників (а.с.134). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №4353522 від 2 лютого 2024 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 23 вересня 2024 року [PERSON] має заборгованість у сумі 73500 грн., з яких за тілом кредиту - 10000 грн., за процентами - 58500 грн., штрафні санкції - 5000 (штрафні санкції позивач у позові не зазначає) (а.с.85-94). Згідно Витягу з Реєстру боржників від 23 вересня 2024 року до Договору факторингу №23/09/2024 ТОВ «Українські\~фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] в розмірі 73500 грн., з яких 10000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 58500 грн. сума заборгованості за відсотками; 5000 грн. - сума заборгованості за пенею штрафами (а.с.102). Таким чином, уклавши зазначений договір факторингу ТОВ «Українські фінансові операції», виконавши його умови, набуло статусу кредитора по відношенню до відповідача [PERSON] за договором №4353522 від 2 лютого 2024 року. Оскільки відповідач в порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконав, не забезпечивши своєчасного повернення запозичених коштів, у відповідача виникло право вимагати від [PERSON] повернення суми кредиту. Щодо розміру заборгованості суд виходить з такого. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини 1\~статті 3 ЦК України. Згідно статті 627 ЦК України відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Суд вважає, що умови кредитного договору №4353522 від 2 лютого 2024 року не можна вважати неправомірними, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України. Крім того, проценти за користування кредитом визначено відповідно до ст. ст. 1048, 1051 ЦК України, відповідно такі не є компенсацією за невиконання зобов`язань за договором в розумінні вище вказаного положення закону. Відповідач розумів розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів, що ним під сумнів не ставиться. Суд звертає увагу на те, що враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносини із ТОВ «Лінеура Україна», якщо дійсно вважав встановлений розмір відсотків за користування коштами несправедливими, натомість відповідач погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, [PERSON] засвідчив, що погодився на отримання в кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, та доводи приведені у відзиві цього не спростовують. Статтею 204 ЦК України\~встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Кредитний договір, укладений 2 лютого 2024 року, повністю або частково відповідачем у встановленому законом порядку не оскаржувався (докази про таке у матеріалах справи відсутні), а відтак є чинним. В той же час, відповідачем не було подано до суду жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості долучених до матеріалів справи позивачем, а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.07.2018 року у справі №753/7883/15, доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості (в даному випадку - заборгованості за нарахованими процентами) є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку, оскільки спростування доказів позивача є процесуальним обов`язком саме відповідача, а не суду. Разом з тим, позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, стягнути заборгованість за відсотками, нарахованими ним з 02 лютого 2024 року терміном на 360 днів. Як встановлено судом за договором факторингу № 23/09/2024 від 25 вересня 2023 року ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором на суму 73500 грн., з яких за тілом кредиту - 10000 грн., за процентами - 58500 грн., штрафні санкції - 5000 (штрафні санкції позивач у позові не зазначає) (а.с.85-94). Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20). Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійсними. Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст. 1078 ЦК України). Отже у відповідача ТОВ «Українські фінансові операції» виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор. Таким чином, у ТОВ "Українські фінансові операції» не було жодних підстав нараховувати проценти за договором після набуття права вимоги до відповідача з 25 вересня 2023 року. За таких обставин, враховуючи, що відповідач не виконав належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за договором кредиту між ним та ТОВ «Лінеура Україна» в обумовлені договором строки, позивач, який отримав право вимоги до відповідача за договором факторингу, внаслідок такого порушення позбавлений можливості отримати кредитні кошти та відсотки, на що він розраховував при укладенні договору, а тому суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі до 68500 грн., з яких за тілом кредиту - 10000 грн., за процентами - 58500 грн. Щодо вимоги позивача про відшкодування понесених ним судових витрат суд зазначає наступне: Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. ТОВ «Українські фінансові операції» при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий в розмірі 2422 грн. 40 коп., що підтверджено наданим позивачем платіжною інструкцією № 10977 від 5 травня 2025 року (а.с.224). Оскільки позовні вимоги ТОВ «Українські фінансові операції» задоволено частково, судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1664,19 грн. (68500 х 100% : 99750 = 68,7%; 2422,40 х 68,7% = 1664,19 грн.). Відповідно до ч. 2 ст.\~137\~ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.\~ Згідно із частинами третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідач просить стягнути з позивача, понесені ним витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 10000 грн. На підтвердження понесених витрат суду надано: копію договору про надання юридичних послуг № 01/08/2024-А від 1 серпня 2024 року, укладеного між адвокатом Дідух Є.О. та ТОВ «Українські фінансові операції», ордер, рахунок на оплату по замовленню від 06.08.2024 року, в якому зазначено найменування робіт (послуг) адвоката, акт прийому-передачі виконаних робіт на суму 10000 грн. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд доходить висновку, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі з іншої сторони. Враховуючи викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, враховуючи часткове задоволення позову, суд вважає, що справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу від заявленої представником позивача суми. З урахуванням\~складності справи,\~обсягу і\~складності виконаної\~адвокатом роботи,\~значимості таких\~дій у\~справі виходячи\~з її\~конкретних обставин,\~часткового задоволення\~позовних вимог,\~суд приходить\~до висновку, щодо стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, що на думку суду, не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.

Outcome: partial