Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

Позивачка - [PERSON] 20 лютого 2025 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, в якому позивачка просить суд: - визнати за [PERSON] , [INFO] , в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , який мешкав та при житті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 25 жовтня 2002 року на квартиру, яке видане на підставі довідки ЖБК «Тенологічний-2» від 23.09.2002 року № 20-09/02. 25 липня 2016 року [PERSON] , рідний батько позивачки [PERSON] , склав заповіт № 421 від 25.07.2016 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нестеренко О.Л., за реєстровим №421, на ім`я позивачки [PERSON] , яким заповів все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось та взагалі все майно яке належало йому на день його смерті, на її ім`я. Позивачка вказує, що внаслідок смерті батька, відкрилась спадщина на належне йому за час життя майно, у тому числі - квартиру, яка розташована за адресую: [ADDRESS] . [PERSON] стверджує, що є єдиним спадкоємцем першої черги померлого, однак іншими спадкоємцями можуть бути рідні онучки померлого, а саме: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Вона, після смерті батька займалась його похованням, замовила пам`ятник та сплатила всі витрати на поховання в повному об`ємі. Також, позивачка вказує, що вважала себе такою, що фактично прийняла спадщину, оскільки при житті свого рідного батька - [PERSON] , вона здійснювала догляд за ним до самої смерті, забезпечувала його ліками, слідкувала за господарством, забезпечувала продуктами харчування до самої смерті, здійснила його поховання, до даного часу утримує квартиру, що розташована за адресую: [ADDRESS] , у належному стані, сплачує за неї комунальні платежі. В подальшому, після смерті батька, в умовах воєнного стану в Україні, поїхала по за межі державного кордону України. Однак, повернувшись у 2023 році до України та звернувшись до приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу з метою оформлення спадкових прав, їй листом приватного нотаріуса Забалуєвою Г.М. за № 43/01-16 від 15 червня 2023 року було повідомлено про відсутність підстав для відкриття спадкової справи за її зверненням, з підстав пропуску нею строку на звернення з відповідною заявою про прийняття спадщини та роз`яснення право на звернення до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав та інтересів. Дані обставини зумовили звернення позивачки до суду з цим позовом. Вказана позовна заява подана позивачкою - [PERSON] через її представника - адвоката Грищук Катерину Петрівну в порядку позовного провадження - 20.02.2025 року. Матеріали справи за вказаною заявою зареєстровано в суді 20.02.2024 року, присвоєно номер справи № 947/6765/25. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2025 року, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Справа підсудна Київському районному суду міста Одеси у відповідності до правил територіальної підсудності визначених статтею ч. 1 ст.30 ЦПК України. За наслідком отримання відповідей з відділу адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області та перевіривши зареєстроване місце проживання відповідачів, ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 12.03.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників процесу та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 15.04.2025 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про витребування доказів, за наслідком розгляду якого 15.04.2025 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою клопотання представника позивача задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Забалуєвої Ганни Михайлівни (місцезнаходження: 65015, м. Одеса, вул. Довженка, 6А) належним чином завірену копію спадкової справи до майна [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . У разі відсутності заведеної спадкової справи до майна [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , надати відносно вказаної особи належним чином завірену довідку зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину). 15.04.2025 року до суду від представника позивача - Грищук К.П. надійшло клопотання про приєднання до матеріалів цивільної справи, лист-відповідь від приватного нотаріуса Забалуєвої Г.М. № 43/01-16 від 15 червня 2023 року, яке задоволено судом у судовому засіданні. Тієї ж дати, представником позивача також надано клопотання про виклик і допит в якості свідків: [PERSON] , яке задоволено судом у судовому засіданні. 01.05.2025 року до суду на виконання ухвали суду від 15.04.2025 ркоу надійшла витребувана судом інформація від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Забалуєвої Ганни Михайлівни. 20.08.2025 року судом було ухвалено закрити стадію підготовчого провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. До судового засідання призначеного на 09.10.2025 року з`явились: - представник позивача - адвокат Грищук К.П., яка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити їх у повному обсязі; - представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Дороніна Інна Леонідівна, визнала позовні вимоги та просила їх задовольнити. В судовому засіданні 09.10.2025 року судом за заявою сторони позивача було здійснено допит в якості свідка - [PERSON] . За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 20.10.2025 року о 09 год. 15 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення. Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення сторін по справі, здійснивши допит свідка, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] , громадянка України є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 16.06.1959 року та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 28.12.1977 року, яким засвідчено укладення [PERSON] шлюбу та зміну прізвища на « [PERSON] ». [PERSON] починаючи з 27.09.1979 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Батькові позивачки - [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності №1045/02 від 25 жовтня 2002 року на квартиру, яке видане Управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету міської ради на підставі довідки ЖБК «Тенологічний-2» від 23.09.2002 року № 20-09/02. На зворотній частині аркуша свідоцтва наявний відбиток штемпелю про реєстрацію 27.11.2002 року права власності на зазначену квартиру на підставі даного свідоцтва за [PERSON] , про що зроблено запис №205 стр.18 кн.43к. 25.07.2016 року [PERSON] на випадок своєї смерті здійснив розпорядження щодо належного йому майна шляхом складення заповіту, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нестеренко О.Л., зареєстрований в реєстрі за №421, у відповідності до якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповів усе належне йому майно у тому числі квартиру [ADDRESS] , - [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] , [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 23.12.2021 року. У відповідності до договору-замовлення №083796 від 27.12.2021 року, довідки на одержання та підпоховання праху №13129, квитанції до прибуткового касового ордера №40 від 25.12.2021 року, вбачається, що організацією та процедурою поховання померлого [INFO] [PERSON] займалась його дочка [PERSON] . Згідно з наданими позивачкою до суду багато численних квитанцій вбачається, що після смерті батька, [PERSON] здійснювались на постійній основі дії зі сплати житлово-комунальних послуг до майна померлого батька - квартири [ADDRESS] . У відповідності до отриманої судом, в порядку виконання ухвали суду від 15.04.2025 року про витребування доказів, відповіді приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Забалуєвої Г.М. від 01.05.2025 року за №20/01-16 судом встановлено, що 15 червня 2023 року [PERSON] [INFO] звернулась, щодо відкриття спадкової справи після смерті [PERSON] померлого [INFO] . Однак, з підстав, що [PERSON] пропустила строк встановлений законом для прийняття спадщини, приватним нотаріусом було відмовлено у відкритті спадкової справи. Додатково приватним нотаріусом повідомляю, що нею не відкривалась спадкова справа після смерті [PERSON] померлого [INFO] . Враховуючи вказані обставини та неможливість оформлення своїх спадкових прав до спадкового майна після смерті батька, позивачка звернулась до суду з даним позовом. Суд зазначає, що внаслідок смерті особи відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті такої особи (ч.1,2 ст.1220 ЦК України). Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. (ч.1 ст.1235 ЦК України). Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. (ч.2 ст.1235 ЦК України). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України врегульовано належність спадкоємців до першої черги, згідно з якою у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до положень статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини відказоодержувач не відмовився від заповідального відказу, вважається, що він його прийняв (стаття 1271 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст. 1272 ЦК України). Згідно з ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступ в управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право. Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно зі статтею 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23.01.2013 у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, до це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним Документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Судом враховується, що статтею 328 ЦК передбачено, що право власності набувається на підставах, що і заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності і встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Таким чином, відповідно до вимог статті 328 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Відповідно до ст.392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До способів захисту цивільних прав у відповідності до положень статті 16 ЦК України належить визнання права власності. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку (постанова ВС по справі 227/3750/19 від 22 вересня 2021 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 76 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Також приймаючи визнання відповідачами позову судом враховується, що у відповідності до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи викладене, суд зазначає, що як вже встановлено, [INFO] помер [PERSON] , за наслідком чого відкрилась спадщина на належне останньому за час життя майно, з дня його смерті. До спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON] , належить квартира [ADDRESS] , належна спадкодавцеві на праві власності. Позивачка - [PERSON] є дочкою [PERSON] , померлого [INFO] , а відтак належить до спадкоємців першої черги за законом до майна померлого батька. Відповідачі по справі є дочками позивачки, а відтак онучками спадкодавця. Також судом встановлено, що спадкодавцем - [PERSON] , за життя було здійснено розпорядження на випадок своєї смерті щодо належного йому майном у тому числі вказаною квартирою, шляхом складення заповіту на ім`я позивачки - [PERSON] , за наслідком чого, позивачка належить до спадкоємців до майна померлого батька за заповітом. Приймаючи відповідь приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Забалуєвої Г.М. від 01.05.2025 року за №20/01-16 судом встановлено, що позивачка здійснила дії з прийняття спадщини до майна померлого батька шляхом звернення 15 червня 2023 року до приватного нотаріуса з відповідною заявою, однак поза межами встановлених законом строків для прийняття спадщини, за наслідком чого останній було відмовлено в оформленні спадкових прав. Виходячи з повідомлених приватним нотаріусом Забалуєвою Г.М. з не відкриття спадкової справи до майна [PERSON] , померлого [INFO] , вбачається відсутність інших спадкоємців, якими вчинені дії з прийняття спадщини шляхом подання відповідної заяви про прийняття спадщини до майна [PERSON] . З поданих до суду доказів, вбачається, що позивачка будучи спадкоємців першої черги до майна батька - [PERSON] , померлого [INFO] , яким на її ім`я складено заповіт, здійснювались дії з поховання спадкодавця, сплати комунальних послуг наданих до нерухомого майна належного спадкодавцеві, опіки про спадщину. Судом за клопотанням позивача судом було здійснено допит в якості свідка - громадянки [PERSON] , яка за наслідком допиту надала свідчення, що знайома з родиною позивачки - [PERSON] більше 20 років, оскільки працювала з її матір`ю. Свідок під час надання свідчень підтвердила, що батьком [PERSON] був [PERSON] , який перед смертю тяжко хворів, перебував у лікарні, самостійно не міг пересуватись, оскільки переніс інсульт, у зв`язку з чим потребував постійного стороннього догляду, яким здійснювався його донькою - [PERSON] також свідок зазначила, що у померлого [PERSON] був також син, однак той помер та дітей не мав. Свідок зазначила, що до поміщення [PERSON] до лікарні на стаціонарне лікування, [PERSON] на постійній основі і дуже часто приходила до батька після роботи за місцем його проживання по [ADDRESS], та здійснювала догляд за ним. [PERSON] у цьому також допомагали її дочки. Також свідок підтвердила, що їй відомо, що після смерті [PERSON] , [PERSON] постійно вчиняються дії зі збереження належної померлому батьку квартири, здійснюється сплата комунальних послуг, усі необхідні поточні ремонтні роботи для підтримання належного стану у квартирі. Також свідок підтвердила, що [PERSON] виїжджала поза межами державного кордону, за наслідком чого розповідала, що через це не змогла вчасно подати заяву про прийняття спадщини. Надаючи оцінку вказаним показам свідка, як способу доказування, судом враховується, що вказані показання узгоджуються з доказами наявними в матеріалах справи, не суперечать встановленим судом обставинам, а відтак приймаються судом як належні. Одночасно судом ураховується визнання відповідачами пред`явленого позову. З огляду на наведене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, суд вважає обґрунтованими та доведеними доводи позивачки, які свідчать про фактичний вступ останньої, як спадкоємця за заповітом, яка у тому числі входить до кола спадкоємців першої черги, в управління і володіння спадковим майном після смерті померлого батька, за наслідком чого суд вважає наявними підстави для задоволення позову шляхом визнання за нею права власності на заявлене спадкове майно. Одночасно судом враховується, що право на спадщину є майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає судовому захисту у разі відмови нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Спір підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки іншим шляхом його вирішити не можливо, а набуття позивачкою права на квартиру, як спадкове майно, не порушує права та законні інтереси інших осіб. Ухвалюючи рішення суду по справі судом враховується, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає що, за наслідком обґрунтованості заявлених вимог, порушенні права позивача [PERSON] підлягають захисту, а позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання згідно положень статті 141 ЦПК України цих витрат на відповідачів.

Outcome: approved