Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості частки автомобіля Skoda Superb 2011 року випуску в сумі 221\~763,06 грн., посилаючись на факт придбання спірного автомобіля в період шлюбу, фактичне розірвання шлюбних стосунків та перебування автівки в користуванні відповідача. В обґрунтування вимог зазначено про придбання у період шлюбу 17 червня 2023 року спірного автомобіля , де у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу власником вказаний [PERSON] . У лютому 2024 року фактичні шлюбні стосунки між сторонами припинені, спірний автомобіль перебуває у користуванні відповідача, доступу до автівки у неї не має. Спроби мирного врегулювання спору позитивних результатів не дали, тому беручи до уваги висновок судового експерта щодо ринкової вартості автомобіля в сумі 443\~526,12 грн., на підставі статей 70,71 СК України, просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 13 листопада 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Джемерчук О.В. на вимогах наполягали з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Представник відповідача адвокат Мартинова Н.Ю. проти вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позов, в обґрунтування якого зазначено, що фактичні шлюбні стосунки між сторонами припинені з жовтня 2021 року, вони проживають окремо та не ведуть спільного господарства, [PERSON] з того часу проживає однією сім`єю з [PERSON] як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет та спільний побут. У період відсутності фактичних шлюбних стосунків з позивачкою, відповідач дійсно 17 червня 2023 року придбав автомобіль «Skoda Superb» 2011 року випуску, однак придбав за власні кошти, отримані за проходження військової служби, враховуючи фінансову підтримку [PERSON] , з якою має фактичні шлюбні стосунки. Тому оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна, просить відмовити у задоволенні вимог. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона сусідка позивачки та знає сім`ю [PERSON] з 2004 року. відповідача останній раз бачила наприкінці 2023 року початку 2024 року, у військовій формі, до цього досить часто бачила його вдома з [PERSON] . Зі слів позивачки вона знає, що вони з чоловіком розлучилися. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка у справі її свекруха. Син сторін її співмешканець, вона разом з ним, їх донькою та позивачкою проживають із серпня 2024 року по [ADDRESS] , до цього жили в квартирі батька її співмешканця [PERSON] по [ADDRESS] , новий рік у 2023 році вони зустрічали разом. Вона знайома із власницею квартири по [ADDRESS] , яка є двоюрідної сестрою її чоловіка, вони часто ходили в гості один до одного. На початку грудня 2021 року вона була в гостях на дні народженні сина [PERSON] і в той період [PERSON] проживала у своїй квартирі по [ADDRESS] тільки із сином. Виїхала за кордон з дитиною та матір`ю у квітні 2022 року, а ключі від квартири залишила позивачці, яка доглядала за квартирою та поливала квіти. із [PERSON] вони не спілкуються з 2024 року. Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, надавши оцінку їх сукупності, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд доходить до таких висновків. Як установлено судом та не оспорюється учасниками процесу, [PERSON] та [PERSON] з 16 вересня 1995 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 11 копія свідоцтва). Під час перебування сторін у шлюбі, а саме 17 червня 2023 року, придбано у власність на ім`я [PERSON] автомобіль марки Skoda Superb 2011 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] , що не спростовано стороною відповідача та підтверджується письмовими доказами у справі (а.с. 12, 49). Станом на дату звернення позивача до суду, за витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ, транспортний засіб «Skoda Superb» 2011 року випуску, зареєстрований за [PERSON] (а.с. 12), доказів зворотного суду не надано. Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилається на те, що в силу презумпції віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя, рухоме майно автомобіль марки Skoda Superb 2011 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] , нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю з рівністю часток. Вартість майна нею визначено відповідно до звіту з оцінки колісного транспортного засобу складеного 07 жовтня 2024 року судовим експертом Рейнюком О.В., відповідно до якого ринкова вартість автомобіля «Skoda Superb 1.8 TFSi» реєстраційний номер [NUMBER] , на дату оцінки складає 443,526,12 грн. (а.с. 13-18). Заперечуючи проти вимог, сторона відповідача посилається на придбання спірного автомобіля відповідачем за особисті кошти та проживання [PERSON] у фактичних шлюбних стосунках з іншою жінкою, а отже відсутність спільного бюджету з позивачкою та підстав для визнання транспортного засобу спільною сумісною власністю подружжя. Надаючи оцінку доводам сторін та вирішуючи спір в межах заявлених вимог за обсягом наявних доказів, суд виходить з такого. Відповідно до частин першої та другої статті 21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно із статтею 60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені\~(див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)). Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)). Відповідний правовий висновок викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Однак стороною відповідача не спростовано презумпцію спільно набутого в період шлюбу рухомого майна. Так, у судовому засіданні відповідачем [PERSON] не доведений факт придбання спірного транспортного засобу за його особисті кошти, він не скористався правом на отримання нотаріально посвідченої заяви-згоди дружини на придбання спірного майна у особисту приватну власність (подібні висновки у постанові Верховного Суду від 06 серпня 2025 року у справі № 953/2242/20 (провадження №\~61-2568св24). Посилання сторони відповідача на наявність актів сусідів на підтвердження факту проживання відповідача з жовтня 2021 року з [PERSON] однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та ведення з нею спільного господарства, тощо, не можуть слугувати достатнім доказом на спростування презумпції спільності права власності подружжя на придбане у період шлюбу майно. Згідно з частиною першою статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а в разі неподільності присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано статтею 71 СК України. З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Подібні за змістом правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16 (провадження № 61-37616св18), від 24 лютого 2021 року у справі № 127/16630/17 (провадження № 61-83св21), від 09 червня 2021 року у справі № 761/18817/17 (провадження № 61-6447св21), від 14 листопада 2024 року у справі № 727/1140/21 (провадження № 61-14646св23), від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951 св 23. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). У пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зазначено, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої\~статті 71\~СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України,\~за змістом\~якого саме\~той співвласник,\~який бажає\~виділу,\~має надати\~згоду на\~одержання від\~інших співвласників\~грошової компенсації\~вартості його\~частки у\~неподільній речі. Оскільки рухоме майно, а саме транспортний засіб марки Skoda Superb 2011 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] набуто сторонами за час шлюбу, воно являється спільним сумісним майном подружжя, презумцію чого не спростовано відповідачем в судовому засіданні, а оскільки автомобіль є неподільним майном,\~то підлягають\~поділу шляхом\~виділення у\~власність відповідача\~з присудженням позивачці, як іншому з подружжя, грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Аналогічний висновок Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладено у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц. У постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №755/20923/14-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц, від 09 грудня 2020\~року у справі №301/2231/17 зазначено, що «...у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна…». Аналогічна позиція з цього приводу також висловлена Верховним Судом у постанові від 17 серпня 2022 року у справі №545/2396/20, яка мала ідентичний предмет та підстави позову з даною справою. Визначаючи вартість частки автомобіля «Skoda Superb» 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , суд виходить з дійсної ринкової вартості вказаного транспортного засобу, що не спростовано відповідачем та підтверджується наданим стороною позивача висновком експерта, складеного з урахуванням ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) рухомого майна на час подання позову до суду. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). При розгляді справи суд забезпечив обом сторонам можливість надати докази на підтвердження їх вимог та заперечень. При цьому\~суд не\~приймає до\~уваги доводи\~представника відповідача\~про відсутність\~позовної вимоги\~щодо визнання\~спірного рухомого\~майна спільною\~сумісною власністю,\~оскільки таке визнання судом у цьому випадку не є необхідним. Так, встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме\~вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, пункт 70). Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала і щодо вимог про встановлення юридичного факту у справах про поділ майна подружжя, вказавши, що у резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (див. пункт 44 вказаної постанови). Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2025 року у справі № 638/1651/22 (провадження № 61-14343св24). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині. Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивачки підлягають відшкодуванню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2\~217,63 грн. Позивачем також понесені витрати по сплаті за проведення експертизи з визначення ринкової вартості транспортного засобу в сумі 3\~000,00 грн., при цьому відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Тож сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо суд урахував відповідний висновок експерта як доказ, про що наголошувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22 (провадження № 14-123цс23) . За таких обставин, оскільки судом прийнято в якості доказу наданий висновок експерта, підлягають відшкодуванню позивачці сплачені нею витрати за проведення експертизи. Крім того, пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України. Отже, кожна судова інстанція має вирішувати питання про розподіл судових витрат, тому за наведеними положеннями статті 134\~ЦПК України особа має подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду тієї інстанції, де такі витрати були понесені. За вказаних обставин вирішення питання стосовно витрат, які заявники понесли у судах першої та апеляційної інстанцій, має вирішуватися з урахуванням положень частини другої статті 134 ЦПК України, а саме того, чи подавала особа відповідний розрахунок до цього суду. Аналогічний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 569/20104/21 та у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 643/3720/15 (провадження № 61-18762св19). Згідно частини 2 статті 174 ЦПК України, заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Виходячи з викладеного, процесуальний закон зобов`язує зазначити про розмір понесених позивачем витрат у першій по суті заяві, а саме у позовній заяві (п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України). На виконання вимог пункту 9 частини третьої статті 175 ЦПК України, позивачем зазначено про витрати, які вона понесла у зв`язку із розглядом справи сплата судового збору та витрати за проведення експертизи. Між тим у позовній заяві відсутні відомості про витрати, які позивач очікує понести, в тому числі й витрати на правничу допомогу. За таких обставин, на підставі частини 2 статті 134 ЦПК України, вимога в цій частині задоволенню не підлягає.

Outcome: approved