Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-14 00:00:00

Адвокат Бєлова О.Є. 12.06.2025 року за допомогою системи "Електронний суд" в інтересах [PERSON] звернулась до Слобідського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 30.04.2011 року сторони уклали шлюб. [INFO] в них народився син [PERSON] , згідно свідоцтва про народження батьком дитини є [PERSON] . Відповідач не приймає участі у вихованні дитини та фінансовому забезпеченні потреб дитини, в зв`язку з чим позивач звернулась до суду з зазначеним позовом. Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 16.06.2025 року відкрито провадження у справі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити. Зазначає, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, а тому просить стягнути аліменти у судовому порядку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечує, вказує, що саме він надає матеріальне утримання дитині, піклується про сина, а його дружина (позивач) зловживає алкогольними напоями, вдома не ночує, не опікується дитиною, дитина фактично проживає з батьком. Визнає, що місце проживання всіх членів його сім`ї, а саме позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] та їх сина [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , однак фактично з 2012 року по теперішній час вони проживають за адресою: [ADDRESS] . Також пояснив, що з приводу поведінки дружини до органів поліції або до Служби у справах дітей він не звертався. Позов про стягнення аліментів з дружини до суду ним ще не подано. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30.04.2011 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб у Комінтернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 157, та дружина змінила прізвище на " [PERSON] ". З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.07.2012 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова місце проживання [PERSON] , [PERSON] та їх сина [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, між сторонами склались правовідносини щодо стягнення аліментів на утримання дитини, що регулюються нормами Конвенції про права дитини та приписами Сімейного кодексу України. Охорона дитинства в Україні є стратегічним загальнонаціональним пріоритетом і має метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні. Державна політика у цій сфері ґрунтується на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини декларує, що Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини декларує, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Приписами ст. 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оцінивши надані сторонами докази, судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON] . На теперішній час шлюб між подружжям не розірвано, проживають позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та їх син [PERSON] разом за однією адресою. Статтею 180 СК України визначено обов`язок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з дня пред`явлення даного позову (з позовом до суду позивач звернулась 12.06.2025 року) з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відносно доводів відповідача про те, що дитина проживає з ним, він утримує сина, а матір не опікується дитиною, суд зазначає, що вказані доводи не підтверджені належними доказами, зокрема, щодо звернення відповідача про правоохоронних органів та/або Служби у справах дітей щодо невиконання матір`ю свого обов`язку. Крім того, не надано відомостей щодо визначення місця проживання дитини з батьком. При цьому, суд зазначає, що у разі зміни фактичних обставин справи (визначення місця проживання дитини з батьком, доведення окремого проживання матері від дитини), [PERSON] не позбавлений можливості звернутись до суду із позовом про звільнення від сплати аліментів (стягнення з матері на його користь аліментів на утримання сина). Крім того, суд зазначає, що статтею 186 СК України передбачено, що контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. З огляду на викладене, для здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів, відповідач має право звернутися із відповідною заявою до органу опіки та піклування за місцем проживання, а в разі нецільового їх витрачання звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми виплати за один місяць. Щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що позивач згідно Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved