Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-09 00:00:00

У червні 2025 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просила визнати об`єктом права спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки Hyundai Santa FE 2351, 2005 року випуску, державний знак [NUMBER] , та мотоцикл Harley-Davidson Road King FLHRSE 1584, 2008 року випуску, державний знак [NUMBER] ; в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки: автомобіля марки Hyundai Santa FE 2351, 2005 року випуску, державний знак [NUMBER] ; мотоцикла Harley-Davidson Road King FLHRSE 1584, 2008 року випуску, державний знак [NUMBER] , та в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частки: автомобіля марки Hyundai Santa FE 2351, 2005 року випуску, державний знак [NUMBER] ; мотоцикла Harley-Davidson Road King FLHRSE 1584, 2008 року випуску, державний знак [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 22.11.2002 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, актовий запис №1064 та видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] . Від шлюбу мають дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею та на цей час навчається у Придніпровській академії будівництва та архітектури. Питання щодо утримання доньки вирішено у судовому порядку, та відповідача зобов`язано сплачувати аліменти на її користь, однак через перебування останнього в місцях позбавлення волі, аліменти вона не отримує і отримує доньку сама. Через не порозуміння, різні характери та погляди на життя, а також через те, що відповідач перебуває в місцях позбавлення волі, шлюбні відносини між ними припинено. З жовтня 2022 року відповідач перебуває у місцях позбавлення волі і його засуджено на великий термін позбавлення волі. З цієї причини 18.02.2025 року рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська шлюб між ним розірвано. У період перебування у шлюбі ними було придбано наступне майно: автомобіль марки Hyundai Santa FE 2351, 2005 року випуску, державний знак [NUMBER] , який було зареєстровано на відповідача (свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 16.10.2019 року), вартість якого складає 263128,12 грн; мотоцикл Harley-Davidson Road King FLHRSE 1584, 2008 року випуску, державний знак [NUMBER] , який було зареєстровано на відповідача (свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 28.10.2021 року), вартість якого складає 474979,40 грн. Інше майно, що було придбано ними під час шлюбу не має матеріальної цінності через тривалий строк експлуатації та проведення його оцінки значно перевищує його вартість. Вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, крім того з жовтня 2023 року вона сама отримує їх доньку, яка на цей час навчається на контрактній основі і вона вимушена сама оплачувати її навчання. Оскільки майно було придбано у період шлюбу, належить їм, як подружжю на праві спільної приватної власності, тому має намір поділити вищевказане майно, шляхом визначення за нею 2/3 часток на таке майно. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 03.07.2025 року було відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 09.09.2025 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Землянської К.В., витребувано у Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській області та Запорізькій областях інформацію про реєстрацію автомобіля Hyundai Santa FE 2351, 2005 року випуску, державний знак [NUMBER] на [PERSON] (свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 16.10.2019 року); інформацію про реєстрацію мотоцикла Harley-Davidson Road King FLHRSE 1584, 2008 року випуску, державний знак [NUMBER] , на [PERSON] (свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 28.10.2021 року). Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 18.09.2025 року задоволено клопотання відповідача [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ «П`ятихатська виправна колонія (№122)». 19.09.2025 року на адресу суду від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській області та Запорізькій областях надійшла запитувана інформація. Представник позивача адвокат Землянська К.В. в підготовчому засіданні підтримала позовні вимоги, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги визнав, підтвердив обставини зазначені у позові. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання, що відповідає вимогам ч.3 ст.200 ЦПК України, відповідно до якої за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.11.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, актовий запис №1064, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.6). У період шлюбу у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 24.10.2006 року народження, Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.6 зворот). Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 12.12.2024 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , яка навчається в Придніпровській державний академії будівництва та архітектури, у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) батька щомісячно, починаючи стягнення з 17.09.2024 року і до закінчення навчання, тобто до 30.06.2027 року (а.с.13-15). Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 18.02.2025 року (справа №205/13880/24, провадження №2/205/1166/25) шлюб між сторонами було розірвано. (а.с.11-11 зворот). За час спільного життя подружжя, сторонами було придбано наступне майно: автомобіль марки Hyundai Santa FE 2351, 2005 року випуску, державний знак [NUMBER] , який було зареєстровано на відповідача (свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 16.10.2019 року), вартість якого відповідно до висновку експерта №10081 від 08.11.2024 року 263128,12 грн; мотоцикл Harley-Davidson Road King FLHRSE 1584, 2008 року випуску, державний знак [NUMBER] , який було зареєстровано на відповідача (свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 28.10.2021 року), вартість якого відповідно до висновку експерта №10080 від 08.11.2024 року складає 474979,40 грн. З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС) №31/29/14-19083-2025 від 18.09.2025 року, вбачається, що транспортний засіб марки Hyundai Santa FE 2351, 2005 року випуску, державний знак [NUMBER] , об`єм двигуна - 2351 см.куб, кузов [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , 16.10.2019 року в ТСЦ №1249 РСЦ ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях на підставі вантажно-митної декларації №UA100210/2019/763308 від 30.09.2019 року (Київська митниця ДФС) зареєстровано за [PERSON] , [INFO] ; транспортний засіб марки Harley-Davidson Road King FLHRSE 1584, 2008 року випуску, державний знак [NUMBER] , об`єм двигуна - 1584 см.куб, кузов [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , 17.09.2020 року в ТСЦ №6341 ЗСЦ ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях на підставі договору купівлі-продажу укладеному у СГ №5676/20/027801 від 17.09.2020 року (ТОВ «ТБ «СЛОБОЖАНЩИНА» зареєстровано за [PERSON] , [INFO] , вищевказаний транспортний засіб перереєстровано при втраті свідоцтва про реєстрацію. На теперішній час діє свідоцтво про реєстрацію серії [NUMBER] . Судом встановлено, що згідно з вироком Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 22.02.2024 року, справа №205/3007/23, [PERSON] , [INFO] , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років з відбуттям покарання у кримінально виконавчій установі закритого типу, з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України та ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 статті 12, статтями 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Поняття права власності визначено уст. 316 ЦК України, згідно з якою правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. За приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом частини 1статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до приписів статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. За положеннями ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно з частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини другої статті 70 Сімейного кодексу України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Зазначені вище норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Зі змісту позовних вимог слідує, що позивач просить у порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 2/3 частини у справі власності на спільно нажите майно подружжя, а відповідачу залишити 1/3 частину у праві власності на майно. Щодо віднесення спірного майна до спільної власності подружжя, то суд вважає вказану обставину доведеною як фактом придбання транспортних засобів під час шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Оскільки підстав для спростування презумпції спільності майна подружжя не встановлено, суд вважає обґрунтованим як віднесення транспортних засобів до об`єктів спільного майна подружжя так і можливість їх поділу між сторонами шляхом визнання права часткової власності на них за обома співвласниками. Водночас, в обґрунтування своїх позовних вимог в частині відступлення від рівності часток, позивач вказує на те, що їхня дитина проживає разом із нею, донька потребує матеріальної допомоги, оскільки цей час навчається на контрактній основі, а відповідач, в свою чергу, аліменти на її утримання не сплачує, оскільки відбуває покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна. Однак суд не вбачає підстав, визначених з ч. 2 ст. 70 СК України для відступу від рівності часток. Так, позивачем надано суду копію договору №6379493 про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців «бакалавр» від 18.08.2023 року, який укладений між Придніпровською державною академією будівництва та архітектури і [PERSON] , довідку №356/06.01-33/12 від 08.02.2024 року з якої вбачається, що період навчання [PERSON] з 01.09.2023 року по 30.06.2027 року, квитанції про сплату позивачем навчання доньки, проте ці обставини не можуть бути підставою для збільшення частки [PERSON] у праві власності за відсутності інших підстав, визначених ст. 70 СК: ухилення відповідача від участі в утриманні дитини, знищення, приховування чи пошкодження спільного майна тощо. Проживання дитини з позивачем, з огляду на приписи статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 02 березня 2020 року № 448/1722/16-ц. Крім того, суд враховує, що збільшення частки позивача у праві власності на майно за рахунок частки відповідача, враховуючи визнання ним позовних вимог, може бути також спрямоване фактично на зменшення обсягу конфіскованого за вироком суду майна відповідача, що також не може вважатися дотриманням принципу добросовісності як одного з фундаментальних принципів цивільного права (згідно з позиціями, неодноразово застосованими Верховним судом у Постановах від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, від 18 жовтня 2021 року у справі № 299/3611/19, від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17 тощо). Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє (частина п`ята статті 206 ЦПК України). Із наведених норм слідує, що вирішуючи питання про прийняття визнання позову, суд має перевірити наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Таких же висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність у даному випадку визначений статтею 70 Сімейного кодексу України підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, то суд не може прийняти визнання позову відповідачем в частині визначення часток подружжя у розмірах 2/3 (позивачу) та 1/3 (відповідачу). Суд також приходить до висновку, що наявність вироку щодо [PERSON] з одним з покарань у виді конфіскації її майна не може бути підставою відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, враховуючи той факт, що конфіскація може бути застосовано тільки щодо частки засудженого [PERSON] і право власності [PERSON] не може цим порушуватися. Судом також не вирішується жодного питання щодо зняття арешту з арештованого майна (транспортних засобів), оскільки вищевказаних вимог позивач не заявляв, а тому суд не залучав до участі в справі інших осіб. Отже, виходячи з рівності часток та обраного позивачем способу захисту свого порушеного права як співвласника майна, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, визнавши придбані сторонами в період шлюбу транспортні засоби об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачем право власності на 1/2 частки: автомобіля марки Hyundai Santa FE 2351, 2005 року випуску, державний знак [NUMBER] ; мотоцикла Harley-Davidson Road King FLHRSE 1584, 2008 року випуску, державний знак [NUMBER] , тобто позовні вимоги суд задовольняє частково. Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову до суду, а саме в сумі 3690,53 гривень, інша частка у розмірі 50 відсотків сплаченого судового збору, підлягає поверненню позивачеві з державного бюджету. Інших заяв і клопотань, пов`язаних з розподілом судових витрат до суду від учасників справи не надходило.

Outcome: partial