Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач через електронний суд звернувся до Сихівського районного суду м.Львова з позовною заявою, в якій просить усунути перешкоди позивачу в особі ліквідаційної комісії у здійсненні права користування та розпорядження майном - службовим жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено\~суддю Тімченко О.В. Ухвалою судді від 17 лютого 2025 року частково задоволено заяву про забезпечення позову та заборонено відповідачу вчиняти будь-які дії, пов`язані з користуванням, передачею у будь-який спосіб членам сім`ї, третім особам майном службовим жилим приміщенням за адресою - [ADDRESS] . Суддя ухвалою від 17 лютого 2025 року позов прийняв до розгляду з відкриттям провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначенням у підготовче засідання. Ухвалою суду від 20 березня 2025 року, постановленою судом без оформлення окремого документа і зазначеною у протоколі судового засідання, залучено в якості третьої особи без самостійних вимог Львівську міську раду. Суд ухвалою від 12 травня 2025 року, постановленою судом без оформлення окремого документа і зазначеною у протоколі судового засідання, закрив підготовче провадження та призначив до судового розгляду по суті. Під час судового розгляду справи у судовому засіданні: представник позивача надала пояснення у підтримання обставин, викладених у позові, та просить позов задоволити. Ствердила, що вважає вимоги про виселення відповідача та зняття його з реєстрації належними; представник відповідача проти позову заперечила та просить у такому відмовити за безпідставністю, адже довірителя вже знято з реєстрації за спірною адресою, а правові підстави для його виселення відсутні. Третя особа без самостійних вимог, будучи через електронний кабінет повідомлена про розгляд справи, свою правову позицію у справі не висловила, у судове засідання представника не забезпечено та жодних клопотань/заяв не подано, що у силу приписів ст.272 ЦПК України не перешкоджає розгляду. \~ \~ \~ \~Порядок здійснення цивільного судочинства встановлений ЦПК України, за яким суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях (ст.ст.12,\~13,\~81 ЦПК України). \~ \~ \~ \~ \~За позицією Верховного Суду у справі № 607/16163/19 (постанова від 27 січня 2021 року) обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог. Судом з`ясовано, що 12 червня 2012 року між Головним управлінням МВС України у Львівській області (замовником) та Корпорацією будівельних підприємств «ГАЛИЧАРТБУД» (генеральний підрядник - забудовник) укладено договір № 1 щодо будівництво об`єкта, а за актом передачі квартир ГУ МВСУ у Львівській області від КБП «Галичартбуд» № 25/1-ж від 04 лютого 2013 року до даного договору квартиру [ADDRESS] прийнято ГУ МВСУ у Львівській області. Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 15 березня 2013 року за № 148 надано квартирі [ADDRESS] статус службової Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області. Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 09 квітня 2013 року за № 145 закріплено вказану квартиру як службову командиру батальйону міліції особливого призначення «Беркут» при ГУ МВСУ у Львівській області, полковнику міліції відповідачу на сім`ю з 4-ох осіб (він, 1980 р.н., дружина [PERSON] , 1973 р.н., донька [PERSON] , 2007 р.н, та син [PERSON] , 2009 р.н.). 11 квітня 2013 року виконавчим комітетом Львівської міської ради відповідачу видано ордер на службове житлове приміщення, корінець до нього за № 0000502 серії С-О. Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 20 березня 2014 року за № 89 о/с відповідача, підполковника міліції, командира батальйону міліції особливого призначення «Беркут» ГУМВС, звільнено з 20 березня 2014 року з органів внутрішніх справ відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за п.64г через скорочення штатів. Сихівською районної адміністрацію Львівської міської ради 18 вересня 2025 року, що за даними реєстру Львівської міської територіальної громади (Сихівський район) відповідач знятий з реєстрації місця проживання 31 березня 2025 року за адресою: [ADDRESS] згідно з рішенням Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 12 вересня 2023 року щодо скасування попереднього рішення про оформлення набуття громадянства України. Як регламентовано ст.ст.3, 109, 118 ЖК України, житлові відносини в Україні регулюються\~Конституцією України, цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. У силу приписів ст.ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України\~встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зайняття нежитлового приміщення фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не позбавляє власника його права володіння на майно, не створює перешкоди у розпорядженні цим майном, а створює лише перешкоди в користуванні володільцем своїм майном. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник нежитлового приміщення вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, тобто негаторний позов (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц). Верховний Суд у постанові від 21 червня 2024 року у справі № 296/5672/21 виснував, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. \~ \~ \~ \~У ході справи з`ясовано, що відповідач з 2015 року не проживає у спірній квартирі, у підтвердження чого у матеріалах справи наявні численні письмові докази: договір оренди квартири від 14 травня 2022 року, яким відповідач орендодавець передав [PERSON] у тимчасове платне користування квартиру [ADDRESS] з додатком до нього актом прийому-передачі житла та майна, що знаходиться в ньому, вилучені у ході обшуку у кримінальному провадженні 11 грудня 2024 року, що зафіксовано відповідним протоколом; протокол допиту свідків від 11 грудня 2024 року у кримінальному провадженні [PERSON] орендаря за договором та її чоловіка [PERSON] щодо обставин оренди, вселення та проживання у квартирі; протокол допиту у кримінальному провадженні від 26 грудня 2024 року підозрюваного відповідача у даній справі щодо здачі квартири в оренду у квітні-травні 2022 року, одночасно зазначає про фактичне проживання за адресою: [ADDRESS] ; протокол допиту підозрюваного відповідача у кримінальному провадженні від 26 жовтня 2015 року, протокол проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного відповідача від 12 квітня 2016 року, протокол освідування особи від 26 квітня 2016 року підозрюваного відповідача, де підозрюваний відповідач зазначає своє фактичне проживання за адресою: [ADDRESS] , наведене місце проживання узгоджується із анкетним листом на особу, яка перебуває під домашнім арештом, ухвалами Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2015 року, від 14 лютого 2016 року, від 12 квітня 2016 року, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року, ухвалами Святошинського районного суду м.Києва від 21 вересня 2021 року та від 31 травня 2022 року, численними характеристиками за місцем проживання; актом обстеження умов проживання служби у справах дітей від 12 березня 2015 року, де встановлено місце проживання відповідача разом з сім`єю (дружиною та трьома дітьми) за адресою: [ADDRESS] : акт обстеження службової квартири [ADDRESS] , складений 01 червня 2021 року представниками позивача, у результаті якого на неодноразові дзвінки та стукіт двері ніхто не відчинив, а також усно опитано мешканку сусідньої квартири, котра повідомила, що понад 8 років постійно проживає в цьому будинку, є пенсіонеркою та не бачила, щоб у квартиру [ADDRESS] приходив чи проживав відповідач (фото відповідача з особової справи надано для огляду). \~ \~ \~ \~Фак проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] разом із сім`єю однозначно підтвердила і представник відповідача у судовому засіданні, яка належить його дружині [PERSON] на праві власності (відомості з Державного реєстру речових прав від 17 жовтня 2024 року). \~ \~ \~ \~Аналізуючи наведене, факт непроживання відповідача у квартирі протягом тривалого часу, у тому числі на даний момент, беззаперечно встановлений. За відсутності будь-яких доказів у перешкоджанні відповідачу у користуванні квартирою суд констатує, що відповідач добровільно та без жодного примусу покинув таку, з власної волі там не проживає. Беручи до уваги відсутність доказів проживання та фізичного зайняття відповідачем житлового приміщення, яке є предметом спору, непідтвердження факту чинення позивачу перешкоди у користуванні службовою квартирою зі сторони відповідача, позовні вимоги про виселення, зважаючи на суть такого, є безпідставними. Схожа позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21 червня 2024 року (справа № 296/5672/21) та від 24 вересня 2025\~року (справа №\~522/16854/23). Твердження позивача, що відповідачу надавалась службова квартира не є самостійною правовою підставою для виселення особи, яка в ній не проживає, адже це суперечить суті самого виселення, з іншими позовними вимогами позивач не звертався, а з огляду на диспозитивність цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) судом не вирішується. Щодо вимоги про зняття з реєстрації, суд ураховує, що Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» врегульовано відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг. \~ \~ \~ \~Як констатовано вище, відповідач у встановленому законом порядку знятий із реєстрації за спірною службовою квартирою, відповідно суд жодним чином не взмозі задоволити таку вимогу, адже у відповідача відсутня реєстрація місця проживання на даний час. Можливість у майбутньому скасування зняття з реєстрації, як аргументує позивач, є виключно припущенням, на чому не може ґрунтуватися доказування. Інші доводи та докази сторін щодо проживання дітей відповідача та виключення квартири з числа службових не підтверджують та не спростовують обставини, які підлягають доказуванню у цій справі щодо житлових прав лише щодо відповідача, відповідно не мають доказової значимості. У даній справі судом надано відповіді на доречні аргументи сторін, здатні вплинути на вирішення спору (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 910/6322/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 990/135/22). Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, які б підлягали судовому захисту. Наведене зумовлює відмову у позові. Суд погоджується із слушними аргументами сторони відповідача, аргументи позивача зводяться до власного тлумачення обставин справи. У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували даний рішення суду та беззастережно доводили протилежне. У зв`язку із відмовою в позові судові витрати до відшкодування позивачу не підлягають (ст.141 ЦПК України). У відповідності до положень ч.9 та ч.10 ст.158 ЦПК України оскільки суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, вжиті заходи забезпечення позову ухвалою від 17 лютого 2025 року зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням, після чого підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed