Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просив: визнати завищену сплату за ремонт ноутбука недійсною такою, що не відповідає законодавству України та моральним засадам суспільства; зобов`язати володаря фірми «REM-servis. Выезд в Днепре» Галєєва Антона Юрійовича повернути позивачу взяті з нього майстрами його майстерні з ремонту комп`ютерної техніки [PERSON] та [PERSON] зайві кошти у розмірі 22000 грн у подвійному розмірі (згідно законодавства України) у сумі 44000 грн; визначити розмір моральної шкоди у сумі 10000 грн та зобов`язати відповідача сплатити позивачу за моральну шкоду, яку позивач отримав від майстрів відповідача; визнати такою, що не відповідає законодавству України відмову прийняти заяву позивача про добровільне повернення узятої з нього зайвої суми за ремонт ноутбука (згідно зі ст.ст.3,4,7,15 та 24 ЗУ «Про звернення громадян» та ст. 214-3 КУ «Про адміністративні правопорушення»). На підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що 14 жовтня 2024 року він звернувся до майстерні «REM-servis. Выезд в Днепре» з приводу ремонту ноутбука (не вмикався «Віндовс»). Позивач вказує, що він звернувся саме до цієї організації, оскільки ціни на послуги здалися йому найбільш привабливими, тобто такими, які він, як пенсіонер, міг собі дозволити. Майстер на ім`я [PERSON] провів діагностику ноутбуку і виявив, що потрібно замінити жорсткий диск, але у нього із собою не було цієї комплектуючої та він викликав напарника на ім`я [PERSON] . Позивач неодноразово запитував щодо вартості ремонту, але йому відповідали, що ціну скажуть лише після завершення ремонту. І от нарешті, коли робота була закінчена, позивачу виставили рахунок на 32300 грн. Позивач дуже здивувався такій ціні та йому, як пенсіонеру, було зроблено знижку до 27450 грн. Також позивач вказує, що він, як законослухняний громадянин, був змушений сплатити цю суму, оскільки вдома був один, а майстри поставили йому ультиматум, що заберуть ноутбук, якщо він не підпише квитанцію. Позивачу стало зрозуміло, що його ошукали, його змусили сплатити суму за ремонт автомобіля, яка складає вартість двох нових ноутбуків. В добровільному порядку майстри відмовилися повертати кошти, залякували позивача, що викличуть поліцію, коли він переписував дані володаря майстерні, не надали прейскурант цін, ліцензію на право ремонту ноутбука «ACER». Позивач вважає, що через цей факт шахрайства з відповідача слід на підставі ч.2 ст. 230 ЦК України стягнути збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду. За відомостями позивача, які він отримав з інших майстерень з ремонту комп`ютерної техніки, де він показував квитанцію з вартістю ремонту, встановлено, що вартість такого ремонту становить від 2500 грн до 4000 грн. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 24 червня 2025 року призначено судове засідання для розгляду даної справи по суті. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі та не заперечував проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Відповідач належним чином та завчасно сповіщений про дату і час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, у зв`язку із чим, суд, враховуючи згоду позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Суд, вислухавши позивача, дослідивши письмові докази, встановив такі фактичні обставини. Відповідач є фізичною особою-підприємцем та здійснює такі види діяльності: Ремонт побутових приладів, домашнього та садового обладнання (основний); ремонт обладнання зв`язку; інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем; роздрібна торгівля комп`ютерами, периферійним устаткуванням і програмним забезпеченням у спеціалізованих магазинах; ремонт комп`ютерів і периферійного устаткування; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с.20). Позивач є власником ноутбука «ACER» та 14 жовтня 2024 року він звернувся до майстерні «REM-servis. Выезд в Днепре», яка належить відповідачу та знаходиться за адресою: м. Дніпро, пров. Альпійський, буд.33, з метою ремонту ноутбука (а.с.10). 14 жовтня 2024 року працівниками майстерні «REM-servis. Выезд в Днепре» було відремонтовано ноутбук позивача та вартість ремонту склала 27445 грн (загальна вартість ремонту 32300 грн - сума знижки 4850 грн) (а.с.10). Цього ж дня 14 жовтня 2025 року позивачем було отримано відремонтований ноутбук та сплачено працівникам майстерні «REM-servis. Выезд в Днепре» 27455 грн (а.с.10). За розрахунками позивача сума надміру сплачених ним коштів за ремонт ноутбука складає 22000 грн. У жовтні 2024 року позивач звернувся до керівника «REM-servis. Выезд в Днепре» із заявою про повернення йому надлишку грошей, оскільки сума коштів, яку він сплатив за ремонт ноутбука, явно завищена, не відповідає реальній вартості проведених ремонтних робіт, а складає вартість півтора, а то і двох нових ноутбуків (а.с.11-13). Вказану заяву позивача уповноважені особи «REM-servis. Выезд в Днепре» відмовилися отримати та станом на час розгляду справи відповідачем не відшкодовано позивачу матеріальної шкоди у виді надлишку сплати коштів за відремонтований ноутбук. Також 21 жовтня 2024 року позивач звернувся до Відділу поліції №3 Дніпровського районного Управління поліції №1 ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, щодо обставин ремонту його ноутбуку та зобов`язання повернути сплачений надлишок грошей (а.с.14-17). Листом Відділу поліції №3 Дніпровського районного Управління поліції №1 ГУНП в Дніпропетровській області від 13 листопада 2024 року позивача у відповідь на вказану заяву повідомлено про відсутність даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та неможливість у зв`язку з цим внесення відповідної інформації до ЄРДР, та про те, що питання зазначені у заяві відносяться до цивільно-правових відносин та потребують вирішення у судовому порядку (а.с.18). Вирішуючи заявлені позовні вимоги судом враховується наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (див. пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. За договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (частина перша статті 865 ЦК України). Судом установлено, що сторонами укладено договір побутового підряду. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів (частина третя статті 865 ЦК України). Відповідно до статті 866 ЦК України договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Відсутність у замовника цього документа не позбавляє його права залучати свідків для підтвердження факту укладення договору або його умов. У частині другій статті 869 ЦК України передбачено, що при здачі робіт замовникові підрядник зобов`язаний повідомити його про вимоги, яких необхідно додержувати для ефективного та безпечного використання виготовленої або переробленої речі або іншої виконаної роботи, а також про можливі для замовника або інших осіб наслідки недодержання відповідних вимог. За змістом положень частин другої, третьої статті 872 ЦК України, у разі виявлення відступів від умов договору або інших недоліків у роботі замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного усунення цих недоліків у розумний строк або відшкодування його витрат на усунення недоліків чи відповідного зменшення плати. Вимога про безоплатне усунення недоліків роботи, виконаної за договором побутового підряду, які можуть становити небезпеку для життя або здоров`я замовника та інших осіб, може бути пред`явлена замовником або його правонаступником протягом десяти років з моменту прийняття роботи, якщо у встановленому законом порядку не передбачені більш тривалі строки (строки служби). Така вимога може бути пред`явлена незалежно від того, коли виявлено ці недоліки, у тому числі й при виявленні їх після закінчення гарантійного строку. У разі невиконання підрядником цієї вимоги замовник має право протягом цього ж строку вимагати повернення частини ціни, сплаченої за роботу, або відшкодування його витрат на усунення недоліків. Згідно з частиною третьою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати, зокрема безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи. Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частина перша, друга статті 614 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Тлумачення статті 22, 614, 623 ЦК України свідчить, що презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за умови встановлення конкретної особи, яка завдала збитків, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20)). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2019 року у справі № 161/626/17 (провадження № 61-31017св18) вказано, що «відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги». Суд погоджується з доводами позивача та наданими ним розрахункам у частині того, що вартість ремонту ноутбука позивача, виконаного підлеглими відповідача, у сумі 32300 грн, навіть з урахуванням знижки у розмірі 4850 грн, що складає 27445 грн, є завищеною. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути завдані відповідачем збитки у розмірі надміру сплачених позивачем коштів за ремонт ноутбука у сумі 22000 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди суд прийшов до таких висновків. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, , а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 ЦК України). Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд виходить з того, що сам факт порушення прав позивача, що проявився в надміру нарахованих позивачу коштів за ремонт ноутбука, свідчить про перенесені останнім моральні страждання, оскільки позивач, при цьому будучи особою похилого віку (81 рік), об`єктивно був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням характеру страждань, їх обсягу, тривалості, віку позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди необхідним, достатнім, розумним і справедливим за наведених обставин, є 10000 гривень, а тому позовні вимоги слід в даній частині підлягають задоволенню. З огляду на викладене, пред`явлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути матеріальну шкоду у розмірі 22000 грн та моральну шкоду у розмірі 10000 грн, що разом складає 32000 грн. Щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача на підставі частини другої статті 230 ЦК України зайвих коштів у сумі 22000 грн у подвійному розмірі у сумі 44000 грн та стягнення моральної шкоди саме на підставі цієї норми статті 230 ЦК України суд зазначає наступне. Частиною першою статті 626 ЦК України, визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 203 ЦК України, визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема відповідно до частин першої, третьої, п?ятої зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. На підставі частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Таким чином, за змістом частини першої статті 229, частини першої статті 230 ЦК України, правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої особи в оману стосовно фактів, які впливають на вчинення правочину. Ознакою омани є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Однак, позивачем позовних вимог про розірвання спірного договору чи визнання його недійсним з підстав його вчинення під впливом обману не заявлено, у зв`язку з чим норми частини другої статті 230 ЦК України не можуть бути застосовані. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно частин 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Таким чином, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1211,20 грн (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Outcome: partial