Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

І. Позиції учасників справи. Заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, який полягає у забороні наближатися [PERSON] , на відстань 500 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців. На обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона є матір`ю заінтересованої особи - [PERSON] . Однак протягом тривалого часу між ними напружені відносини. 29 серпня 2025 року за попередньою домовленістю, до дому заявника прийшла [PERSON] та без дозволу забрала деякі її речі, у зв`язку із чим між ними виникла суперечка, в результаті якої [PERSON] нанесла [PERSON] фізичні травми. В подальшому представниками поліції було винесено заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 373207 від 29 серпня 2025 року, також складено протокол про адміністративне правопорушення. Крім цього, заявник звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення [PERSON] 30 серпня 2025 року заявник звернулася до Київської міської клінічної лікарні № 12 по медичну допомогу, під час обстеження було виявлено перелом пальця на нозі, численні синці, в результаті чого заявник звернулася до ДСУ «Київське міське бюро судово-медичної експертизи». Таким чином, заявник зазначає, що [PERSON] їй було завдано не лише психологічного насильства у формі крику, принижень, психологічного тиску та нецензурної лайки, а й фізичного насильства у вигляді синців, саден та перелому. Вказує, що агресія з боку доньки відбувається не вперше, у зв`язку із чим вона змушена звернутися до суду за захистом, шляхом подачі заяви про видачу обмежувального припису. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що конфлікт з [PERSON] дійсно відбувся 29 серпня 2025 року, оскільки мати не давала їй забрати деякі речі, звинуватила у крадіжці чаю. Вона також зазнала фізичного насильства і це стало підставою для складення протоколу про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] . Постійні провокації з боку матері створюють перешкоди у користуванні квартирою і вона вимушена винаймати інше житло. Заперечуючи проти доводів заявника, стороною заінтересованої особи представником [PERSON] , [PERSON] вказано, що викладені обставини у заяві є такими, що не відповідають дійсності. Зазначив, що [PERSON] також проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте у зв`язку із постійними сварками із заявником, змушена орендувати інше житло. Стосовно вимог про видачу обмежувального припису щодо заборони наближатися [PERSON] , на відстань 500 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] , вважає, що заявник має на меті позбавити заінтересовану особу права користування житловим приміщенням для проживання, а не захист свого права на збереження життя та здоров`я. Таким чином, сторона заінтересованої особи у проханні заявника про видачу обмежувального припису про обмеження наближатися до квартири за адресою: [ADDRESS] , яка є у спільному користуванні, вбачає спір про право. II. Процесуальні дії та рішення суду. 08 вересня 2025 року вказана заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 11 вересня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 15 вересня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у справі. 14 жовтня 2025 року на адресу суду надійшли пояснення від представника заінтересованої особи [PERSON] , [PERSON] , в яких заперечував проти задоволення заяви про видачу обмежувального припису. В засіданні заявник [PERSON] та її представник [PERSON] заяву підтримали, просили її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в засіданні заперечувала проти задоволення заяви, зазначаючи, що вона є зареєстрованою у квартирі за адресою: [ADDRESS] , а заява заявника про видачу обмежувального припису, шляхом заборони наближатися до житла має на меті обмежити її у праві користування квартирою. Суд, заслухавши обґрунтування заявниці і її представника, пояснення заінтересованої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. [PERSON] є зареєстрованою та проживає за адресою: [ADDRESS] /а.с. 6/. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади, від 10 жовтня 2025 року, місцем реєстрації [PERSON] також є [ADDRESS] з 09 червня 2001 року. 29 серпня 2025 року старшим дільничим офіцером поліції Печерського УП ГУ НП у м. Києві винесено терміновий заборонний припис стосовно [PERSON] , у зв`язку із скоєнням нею домашнього насильства стосовно постраждалої особи [PERSON] строком до 08 вересня 2025 року /а.с. 11/. 29 серпня 2025 року протоколом старшого інспектора СПДН Печерського УП ГУ НП у м. Києві Яременком О.М. прийнято заяву від [PERSON] про вчинене кримінальне правопорушення /а.с. 7/. Відповідно до довідки КНП «Київська міська клінічна лікарня №12» від 31 серпня 2025 року за № 13/4527, виданої [PERSON] , у неї діагностовано перелом нігтьової фаланги правої стопи /а.с. 11/. IV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. При вирішенні заяви суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, згідно з якими видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Звертаючись до суду за захистом прав і інтересів, які порушенні від домашнього насильства, шляхом видачі обмежувального припису, який полягає у забороні наближатися [PERSON] , на відстань 500 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців, має місце посилання заявника на те, що заінтересованою особою вчиняється фізичне та психологічне насильство. Разом з тим, відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст.9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За правилами частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За приписами статей 77-81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до роз`яснень, наведених в п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Таким чином, оскільки заінтересована особа [PERSON] зареєстрована за місцем проживання заявника та іншого житла не має, видача обмежувального припису із забороною наближатися до місця проживання заявника призведе до порушення її права на користування житлом, що суперечить положенням Конституції України, Цивільного кодексу України та Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Натомість судом встановлено наявність спору щодо користування житловим приміщенням, що зводиться до обмеження заінтересованої особи у його користуванні та не може судом розцінюватись як насильство у сім`ї. Відповідно до положень частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд приходить до висновку що у задоволені заяви про видачу обмежувального припису необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed