Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивований тим, що 22.02.2021 року ТОВ «Мілоан» та [PERSON] уклали кредитний договір №4197350, про надання коштів на умовах споживчого кредиту в електронному вигляді, підписаний за допомогою електронного підпису, відтвореного шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора L 83215 (електронного підпису), що надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір, відповідач [PERSON] підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Відповідно до умов договору товариство надало клієнту фінансовий кредит в гривні на умовах строковості, зворотності, платності: сума кредиту 6000 грн, дата надання кредиту 22.02.2021, строк кредиту - 30 днів, стандартна процентна ставка 1,50 % в день, а клієнт зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Свої зобов`язання ТОВ «Мілоан» виконало у повному обсязі, перерахувавши грошові кошти на картковий рахунок [PERSON] , а відповідач вчасно їх не повернув, внаслідок чого утворилася заборгованість за вказаним кредитним договором. 27 травня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір відступлення прав вимоги №69-МЛ від 27.05.2021 р. Відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення права вимоги і за кредитним договором № 4197350 від 22.02.2021 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та відповідачем. Сума та розрахунок заборгованості за договором про споживчий кредит № 4197350 від 22.02.2021 року було передано позивачу від первинного кредитора ТОВ «Мілоан» згідно Договору відступлення прав вимоги №69-МЛ від 27.05.2021 р. Сума заборгованості відповідача становить 27900,00 грн., а саме: 6000,00 - заборгованість за сумою кредиту.; 20700,00 - заборгованість за відсотками, 1200,00 - заборгованість за комісією. Відповідачу було надіслано письмову досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості вих. № 220736519/91 від 13.06.2025 р. У подальшому позивач неодноразово повідомляв відповідача про заміну кредитора та звертався з письмовими вимогами про погашення заборгованості за кредитним договором, однак відповідач на такі вимоги не відреагував, добровільно свої зобов`язання не виконав, кошти на погашення кредиту та відсотків не сплачував. На думку позивача, такими діями відповідач порушив умови укладеного договору та вимоги чинного законодавства, що стало підставою для звернення до суду з метою захисту своїх порушених прав. А тому\~позивач просив\~стягнути з\~відповідача [PERSON] \~заборгованість у\~розмірі 27900,00 грн, що складається з 6000,00 грн тіла кредиту, 20700,00\~грн заборгованості\~за нарахованими\~відсотками та 1200,00\~грн заборгованості\~простроченої заборгованості\~за комісією,\~а також\~понесені судові\~витрати,\~які включають 2\~422,40\~грн сплаченого\~судового збору та 7 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 11.08.2025 суддя ухвалою у справі № 727/9547/25 відкрила провадження та призначила справу до розгляду. Позовна заява мотивована тим, що відповідач внаслідок не виконання належним чином умови кредитного договору допустив утворення заборгованості за кредитом. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання в якому просив проводити розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Проти винесення заочного рішення не заперечив. Відповідач вважає, що відсотки, які нараховані позивачем після закінчення терміну дії кредитних договорів суперечать висновкам Верховного Суду та наголошує, що відсотки нараховували після закінчення терміну кредитування. Вважає, що абзац 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату відсотків до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто право нараховувати відсотки у позикодавця припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. З кредитним договором №4197350 від 22.02.2021 року відсотки за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом 30 днів, тобто терміну, на який були надані кредитні кошти, а тому розмір заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами за договором з врахуванням умов договорів щодо розміру денного відсотку за користування коштами складає 2700 грн. 00 коп. З розрахунком заборгованості, який наданий позивачем не погоджується та просив у задоволенні позовної заяви відмовити. Просив застосувати строки позовної давності, оскільки зазначає, що збіг строк позовної давності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору вимог закону. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст. 7 та 8 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник) товарів, робіт, послуг в електронній комерції під час своєї діяльності та у разі поширення комерційного електронного повідомлення зобов`язаний забезпечити прямий, простий, стабільний доступ інших учасників відносин у сфері електронної комерції до інформації про себе, визначену законодавством, а покупець, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення. Згідно зі ст.10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений Порядок укладення електронного договору. Зокрема, відповідно до ч. 3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Частиною 6 цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Ст. 12 даного Закону регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч. 1 цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. З досліджених матеріалів справи, судом встановлено наступні обставини. 22.02.2021 року між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» був укладений договір про споживчий кредит № 4197350, згідно з умовами якого відповідач отримав грошові кошти у сумі 6 000, 00 грн.(а.с.7-10). Факт перерахування грошових коштів у сумі 6000, 00 грн. на картковий рахунок [PERSON] підтверджується платіжним дорученням № 40141783 від 22.02.2021 року, де у графі призначення платежу зазначено "Кошти згідно договору 4197350".(а.с.14). Довідкою про ідентифікацію підтверджено, що клієнт, [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , ідентифікований. Акцепт договору позичальником здійснено шляхом підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора.(а.с.12) ТОВ «Мілоан» умови Кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит на суму 6000, 00 грн. строком на 30 днів з терміном повернення кредиту, сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом до 24.03.2021 року. Відповідач зі свого боку не виконав умов Кредитного договору. Згідно з п. 3.2.6. Кредитного договору № 4197350 від 22.02.2021 року, Позикодавець має право відступати, передавати, будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього договору без згоди позичальника. Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 27.05.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладений договір відступлення прав вимоги № 69-МЛ. Також в матеріалах справи наявний Реєстр боржників до договору відступлення прав вимоги №69-МЛ від 27.05.2021 року. Таким чином ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» є правонаступником позикодавця ТОВ «Мілоан» за кредитним Кредитним договором №4197350, укладеним між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимог №69-МЛ від 27.05.2021 року від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшло право вимоги за кредитним договором №4197350, у якому боржником вказаний [PERSON] , дата підписання договору 22.02.2021, дата закінчення договору 24.03.2021 року, сума виданого кредиту 6 000 грн. Відповідно до анкети-заяви на кредит №4197350 від 22.02.2021 року сума кредиту становить - 6000 грн. 00 коп., строк кредиту - 30 днів, дата повернення кредиту 24.03.2021 року, відсотки за користування кредитом - 2700, нараховуються за ставкою 1,50 % від фактичного кредиту за кожен день строку користування кредитом.(а.с.13). Відповідно до п. 1.2 договору про споживчий кредит сума кредиту становить 6000 грн. 00 коп. Відповідно п. 1.3 договору кредит надається строком на 30 днів, з 22.02.2021 року. Відповідно до п. 1.4. договору термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 24.03.2021 року. (а.с.7). Таким чином, суд приходить до переконання, що позивача перейшло право вимоги за період який складає 30 днів, що підтверджується витягом з реєстру боржників до договору про відступлення прав вимоги. Згідно п. 1.5.1. кредитного договору комісія за надання кредиту становить 1200,00 грн., яка нараховується за ставкою 20% від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Таким чином комісія за своєю природою - це грошова сума, одноразовий платіж, що списується клієнтом як плата за обслуговування рахунку або за надання спеціальних послуг, а тому суд приходить до висновку, що розмір комісії є встановлений пунктом 1.5.1. кредитного договору, відповідно вимога про її стягнення є обґрунтованою. 16.10.2011 набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу статті 228 ЦК України нікчемними. У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Отже, суд приходить до висновку, що положення п.1.5.1 спірного кредитного договору про сплату комісії за надання кредиту є нікчемними в силу ст.228 ЦК України. А тому в задоволенні вимог про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту в сумі 1200,00 грн. слід відмовити. Відповідно до п. 1.5.2 договору відсотки за користування кредитом протягом пільгового періоду становлять 2700 грн. 00 коп., які нараховуються за ставкою 1,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Будь-яких інших доказів щодо підстав та порядку нарахування відсотків за даним кредитним договором матеріали справи не містять, зокрема будь-якої щодо пролонгації договору. Разом з цим, Великою Палатою Верховного Суду у рішенні від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 викладена правова позиція, згідно якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частини 2 статті 1050 ЦК України. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З урахуванням наведеного, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №4197350 підлягають задоволенню частково у сумі 8700 грн., що складає 31,18 % від суми заявлених позовних вимог позивачем (розрахунок: (8700*100)/27000=31,18). Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з тим, Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений закон набрав чинності 02.04.2020. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 до 31.10.2020 на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено до 01.07.2023. В той же час, з початком повномасштабного вторгнення, 24.02.2022, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15.03.2022, який набув чинності 17.03.2022 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається. З приводу застосування вищезазначених норм закону Верховний Суд висловив свою позицію в постановах від 22 вересня 2022 року у справі № 920/724/21, від 13 липня 2023 року у справі № 910/14550/17, від 29 травня 2024 року у справі № 523/19380/21, від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23, від 03 грудня 2024 року у справі № 910/2721/23. Враховуючи викладене вище, суд доходить висновку, що строки позовної давності були зупинені з 02.04.2020, а позивач звернувшись з позовом 31.07.2025, не пропустив строк позовної давності на звернення до суду, а тому заява відповідача про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строків позовної давності задоволенню не підлягає. Згідно ч.1, ч 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Враховуючи надані суду договір про надання правової допомоги №0605 від 06.05.2025 р., докази щодо обсягу наданих послуг, їх вартості та сплати, суд приходить до висновку що витрати відповідача на правову допомогу у сумі 7000 грн. є доведеними. У зв`язку із тим, що позовні вимоги позивача задоволені частково, суд приходить до висновку про можливість стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-капітал» витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених вимог - у розмірі 31,18 % від понесених Позивачем у даній справі судових витрат, у розмірі 2182,60 грн. (7000*31,18%=2182,60). Крім того, на підставі статті 141 ЦПКУкраїни з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно розміру задоволених вимог - у розмірі 31,18 %, у сумі 755,30 грн. (2422,40*31,18%=755,30) На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 514, 525, 526, 527, 530, 536, 615, 626, 1054 ЦК України та

Outcome: partial