Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути із Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» (далі - Відповідач) на свою користь суму невиплаченої йому матеріальної допомоги по тимчасовій втраті працездатності у розмірі 45804 грн. 18 коп. та компенсацію за несвоєчасну виплату такої допомоги у розмірі 17039 грн. 15 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що до 22 березня 2021 року позивач працював на підприємстві Відповідача та відповідно до Наказу №60-к про припинення трудового договору (контракту) від 22.03.2021 року, був звільнений з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Між тим, у період з 23 листопада 2020 року по 15 січня 2021 року позивач був непрацездатним, згідно наступних листків непрацездатності: за період з 23 листопада 2020 року по 05 грудня 2020 року (13 календарних днів непрацездатності) АДЮ №593618; за період з 07 грудня 2020 року по 22 грудня 2020 року (16 календарних днів непрацездатності) АДЮ №284539; за період з 23 грудня 2020 року по 28 грудня 2020 року (6 календарних днів непрацездатності) АДЮ №535348; за період з 29 грудня 2020 року по 15 січня 2021 року (18 календарних днів непрацездатності) АДЮ №753532. 16 січня 2021 року, тобто у перший день після хвороби, позивач приступив до роботи та мав при собі оригінали вищевказаних листків непрацездатності, з метою надання їх підприємству для подальшого обрахування та оплати. Однак, як зазначає позивач, до робочого місця його допущено не було, а вказані листки непрацездатності він пропонував отримати від нього начальнику відділу кадрів Батяєвій Н.О., проти чого вона відмовилась, у зв`язку з чим позивач передав листки непрацездатності заступнику голови правління з питань фінансів [PERSON] , яка, у свою чергу, передала їх тимчасово виконуючому обов`язки голови правління [PERSON] , який на той час перебував керівником підприємства. Так, згодом позивач дізнався, що ані в день його звільнення, тобто 22 березня 2021 року, ані після звільнення, підприємство не нарахувало та не виплатило йому допомогу по тимчасовій втраті працездатності за вказаними листками непрацездатності, у зв`язку з чим він вимушений був звернутись до суду з цим позовом. Ухвалою судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.10.2023 року зазначена позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Представник Відповідача скористався своїм правом і надав до суду відзив на позов, згідно з яким просив суд ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням пояснень наданих у цьому відзиві. Так, згідно наданого відзиву зазначено, що зазначені позивачем листки непрацездатності до підприємства не надходили, позивач їх не надавав. Лише листом від 25.01.2021 року позивач надіслав Відповідачу копії вказаних листків непрацездатності, на що підприємством було наголошено у своєму листі до позивача про необхідність надання саме оригіналів листків непрацездатності. Таким чином, у Відповідача були відсутні правові підстави щодо здійснення необхідних дій для призначення позивачу страхових виплат за страхуванням, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності. Позивач, у свою чергу, надав до суду відповідь на відзив, у якій висловив свою незгоду з твердженнями Відповідача, викладеними у відзиві на позов. При цьому, представник Відповідача надала до суду заперечення, згідно з якими просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно трудової книжки на ім`я позивача серії [NUMBER] , останній з 17 січня 2018 року по 22 березня 2021 року перебував у трудових відносинах з Відповідачем. Відповідно до наказу №60-к про припинення трудового договору (контракту) від 22.03.2021 року, позивач був звільнений із займаної посади провідного економіста планово-економічного відділу згідно з п. 1\~ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Згідно копій наданих позивачем листків непрацездатності, останній у період з 23 листопада 2020 року по 15 січня 2021 року був непрацездатним: за період з 23 листопада 2020 року по 05 грудня 2020 року (13 календарних днів непрацездатності) листок непрацездатності АДЮ №593618; за період з 07 грудня 2020 року по 22 грудня 2020 року (16 календарних днів непрацездатності) АДЮ №284539; за період з 23 грудня 2020 року по 28 грудня 2020 року (6 календарних днів непрацездатності) АДЮ №535348; за період з 29 грудня 2020 року по 15 січня 2021 року (18 календарних днів непрацездатності) АДЮ №753532. Згідно листа АТ «Криворізька теплоцентраль» за вих. №2265/05 від 06.04.2021 року, підприємство направляло позивачу довідку про те, що листки непрацездатності до Товариства не надходили та для недопущення порушення норм трудового законодавства та прав позивача, як працівника, просило надати адміністрації підприємства оригінал листка непрацездатності. Згідно довідки АТ «Криворізька теплоцентраль» №454/06 від 16.11.2023 року, при контррозрахунку лікарняних листків тимчасової втрати працездатності позивача, а саме: АДЮ №593618; АДЮ №284539; АДЮ №535348; АДЮ №753532, за період з 23 листопада 2020 року по 15 січня 2021 року, загальна сума складає 22875 грн. 73 коп. Згідно зі\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 1\~ст. 1 Закону України «Про оплату праці»\~та ч. 1\~ст. 94 КЗпП України\~встановлено, що заробітна плата -\~це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до положень ст. 21,\~22 Закону України «Про оплату праці»\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Частиною 3\~ст. 15 Закону України «Про оплату праці»\~передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в ч. 5\~ст. 97 КЗпП України. Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10.10.2019 у справі №243/2071/18, зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Згідно з ч. 1 ст.47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідно до\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, законодавство покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, встановлена\~ст. 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в п.п. 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц). Відповідно до\~ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової непрацездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ, організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. За вимогами ст.ст. 253,\~254 КЗпП України\~особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Основними джерелами коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування є внески роботодавців (роботодавців - фізичних осіб), працівників. Бюджетні та інші джерела коштів, необхідні для здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування, передбачаються відповідними законами з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності. (пункт 1.3 Положення про експертизу тимчасово непрацездатності, затвердженого\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 року №189, чинного на момент виникнення спірних відносин). Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку, зокрема, з тимчасовою втратою працездатності відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає\~Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»\~від 23.09.1999 року №1105-XIV. За змістом\~ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»\~у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, одним із видів соціального страхування є соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності; страховим випадком за вказаним видом соціального страхування є подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи, членів її сім`ї або іншої особи на отримання відповідно до цього\~Закону\~матеріального забезпечення або соціальних послуг. Статтею 20 Закону\~передбачено, що одним із видів матеріального забезпечення та соціальних послуг за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності є допомога по тимчасовій непрацездатності. Відповідно п. 1 ч. 1\~ст.\~22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»\~\~допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків, серед іншого, тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, а також тимчасової непрацездатності на період реабілітації внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві. Згідно з ч. 1 ст. 31 Закону\~підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. У разі роботи за сумісництвом, за трудовим договором (контрактом) одночасно із здійсненням підприємницької чи іншої діяльності підставою для призначення допомоги є копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника і печаткою (за наявності) за основним місцем роботи. Для застрахованих осіб, які одночасно здійснюють підприємницьку та іншу діяльність і не працюють на умовах трудового договору (контракту), копію листка непрацездатності засвідчує установа охорони здоров`я, яка його видає. Порядок і умови видачі, продовження та обліку листків непрацездатності, здійснення контролю за правильністю їх видачі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за погодженням з Фондом. Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством (абз. 1 ч. 2 ст. 22 Закону №1105-XIV\~у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно п. 1.3.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої\~Наказом Міністерства охорони здоров`я України 13.11.2001 року №455\~(далі\~- Інструкція №455), листок непрацездатності видається громадянам України, іноземцям, особам без громадянства, які проживають в Україні і працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних представництвах та консульських установах. Пунктом 1.13\~Інструкції №455\~визначено, що уразі втрати листка непрацездатності за рішенням ЛКК лікувально-профілактичного закладу, в якому його видано, видається новий листок непрацездатності з позначкою «дублікат» на підставі довідки з місця роботи про те, що за період тимчасової непрацездатності виплата допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю не здійснювалась.\~Якщо до моменту чергової виплати заробітної плати непрацездатність ще продовжується, громадянину на його бажання видається листок непрацездатності, з зазначенням у графі «Заключні висновки», що він продовжує хворіти, та подальшим оформленням продовження листка непрацездатності. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у своїх постановах від 04.09.2019 року у справі №404/3447/17, від 07.04.2020 року у справі №591/1079/19 виснував, що оскільки у\~статті 116 КЗпП України\~йдеться про виплату всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, що не обмежується лише заробітною платою, а включає в себе також інші нарахування, у тому числі й допомогу по тимчасовій непрацездатності за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, тому такі кошти відносяться до виплат, які належать працівнику при звільненні та у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена\~статтею 117 КЗпП України. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі №810/451/17 та від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, висловлена правова позиція, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати регулюється\~ст. 34 Закону України «Про оплату праці»,\~Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159. Відповідно до\~ст. 34 Закону України «Про оплату праці»\~компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до\~ст. 1-4 Закону України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»\~підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Згідно п.4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №9-рп/2013\~у справі №118/2013 щодо офіційного тлумачення положення ч. 2\~ст. 233 КЗпП України\~викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення ч. 2\~ст. 233 КЗпП України\~слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмежень будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (пункт 1 резолютивної частини рішення). Отже, проаналізувавши зазначені норми, суд приходить до висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Так, представник Відповідача, посилаючись на те, що на стадії розгляду справи з`ясувались нові обставини, а саме те, що оригінали листків непрацездатності позивача серії АДЮ №593618; АДЮ №284539; АДЮ №535348; АДЮ №753532, дійсно надходили на підприємство Відповідача,

Outcome: approved