Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

В серпні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС», в якому просила зобов`язати відповідача повернути їй грошові кошти за товар в розмірі 6328,88 грн. або забезпечити надання можливості заправлятися на інших заправках відповідної якості до повного використання об`єму пального. Також просила зобов`язати відповідача повернути кошти, витрачені на отримання виписок по рахунку в розмірі 300 грн, та стягнути на її користь судові витрати у сумі 1211,20 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що в 2021 році почала користуватись мобільним застосунком «Energy» (з 2024 року застосунок називається «Jet»), через який АЗС «ANP» (надалі - АЗС) продавала автомобільне пальне. Протягом 2021 -2024 років придбавала пальне шляхом заправки автомобіля на АЗС безпосередньо, а також шляхом купівлі пального через застосунок «Energy», яке зберігається на віртуальній картці у застосунку. Згідно умов користування застосунком, пальне зберігається на віртуальній картці необмежений період часу (скриншот Додаток 1). Стверджує, що після банкрутства АЗС «ANP» його викупило 27 вересня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС", тому останнє повинно відповідати перед клієнтами АЗС «ANP» за наявними боргами. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 01.09.2025 року у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. В жовтні 2025 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" не є правонаступником власників мережі "ANP" та "Авіас", та на даний час перебуває у процесі реалізації договору купівлі-продажу АЗС належних АТ КБ "ПриватБанк", жодна інформація про діяльність "ANP" та "Авіас" у ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" відсутня. Окрім того, ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" не має будь-яких правочинів, укладених з позивачем у справі, та не володіє інформацією про контрагентів останньої та, тим більше не є правонаступником за договором укладеним з нею. Тому просить у задоволенні позову відмовити, оскільки такий позов подано до неналежного відповідача. В жовтні 2025 року позивач подала відповідь на відзив, в якому вказала, що відповідача було визначено переможцем торгів, предметом яких були, в тому числі і автозаправні станції, а також факт відкритої справи про концентрацію, тому на сьогодні єдиним можливим правонаступником є ТОВ «Макс Енерго Ресурс», чого відповідач не спростував це та не довів протилежне. Позивачка в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. Представники відповідача в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на доводи, викладені у відзиві та долучені до нього докази. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Звертаючись до суду з позовом позивач посилається на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС", як правонаступник АЗС «ANP» повинно відповідати перед клієнтами АЗС «ANP» за наявними боргами, тому і їй, як клієнту АЗС «ANP» зобов`язане повернути грошові кошти за пальне в розмірі 6328,88 грн, куплене нею в застосунку «Jet» або забезпечити надання можливості заправлятися на інших заправках відповідної якості до повного використання об`єму пального. Як вбачається з копії протоколу проведення електронних торгів №621003, ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" дійсно брало участь у електронних торгах № 621003 АТ КБ "Приватбанк" через систему електронних торгів Open Market (ДП "СЕТАМ" Міністерства юстиції України). Предметом торгів були 245 об`єктів нерухомого майна (будівлі АЗС) та 33 земельні ділянки. В результаті торгів ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" було визнано переможцем торгів, та останнє сплатило гарантійний внесок у розмірі 34 696 225, 26 грн. Відповідно до листа Антимонопольного комітету України за 300-29.4/07-1737е від 18.02.2025, в ході розгляду відповідних заяв Комітетом виявлені підстави для заборони зазначених концентрацій, тому жодна із зазначених АЗС та земельних ділянок не перейшла у власність ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС". Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" є правонаступником АЗС «ANP». Крім цього, позивачем не долучено жодних доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем існують чи існували договірні відносини щодо купівлі-продажу пального. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Позивач це особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних інтересів якої порушено цивільний процес, а відповідач це особа, на яку вказує позивач, як на порушника своїх прав. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Як вбачається з доказів, наявних в матеріалах справи ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" не є правонаступником АЗС «ANP», а також не перебуває та не перебувало у договірних правовідносинах з позивачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21). Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19). Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц). Враховуючи викладене, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки заявлені до неналежного відповідача. При цьому, інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В порядку ст. 133, 137, 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed