Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про повернення безпідставно набутих грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у жовтні 2018 року між позивачкою та ТОВ «Тіоніт Груп» виник спір у сфері господарських відносин, щодо оренди нежитлового приміщення, який вирішувався у Господарському суді м. Києва. У зв`язку з тим, що позивачка не є фахівцем у галузі права, звернулася за правовою допомогою до юриста відповідачки у справі, надалі виявилася шахраєм. За період з жовтня 2018 року по липень 2019 рік, позивачкою було перераховано на банківську картку відповідачки 223 718,02 грн.. З приводу цього 09.01.2020 року було подано до Дніпровського УП м. Києва за фактом шахрайства та заволодіння грошовими коштами, та внесено до ЄРДР за №2020100040000171 від 10.01.2020 року. 20.05.2022 року було ухвалено постанов про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення та було рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання в порядку цивільно - правових відносин та повернення коштів. На підставі вищевказаних обставин, позивачка була вимушена звернутися до суду з позовною заявою в якій просила стягнути з відповідачки на її користь безпідставно набуті кошти у розмірі 223 718, 02 грн.. Ухвалою судді від 29.12.2022 року позовну заяву було залишено без руху та визначено позивачці термін для усунення викладених недоліків. 09.01.2023 року позивачкою на виконання вимог вищевказаної ухвали було надано інформацію про повну дану народження відповідачки Ухвалою судді від 27.02.2023 року позовну заяву було залишено без руху та визначено позивачці термін для усунення викладених недоліків. 13.03.2023 на виконання вищевказаної ухвали позивачем було усунуто зазначені недоліки. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.03.2023 року вказану цивільну справу було прийнято до свого провадження та призначено до судовго розгляду. Одночасно було витребувано від Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» належним чином завірені копію паспорту та РНКОПП [PERSON] .. 19.04.2023 на адресу суду від АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду надійшла відповідь, зі змісту якої вбачається, що банк не можна надати витребувану судом інформацію. Ухвалою суду від 11.05.2023 по клопотанню представника позивачки - адвоката Білана В.І. було витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30) інформацію стосовно власника банківської картки № [NUMBER] із зазначенням наявних у суду даних та адреси мешкання [PERSON] , [INFO] , з метою повернення коштів, які були перераховані на її банківську картку за період 05.10.2018 - 01.09.2019 року з карти № [NUMBER] , власником якої є [PERSON] , [INFO] .. 29.05.2023 та 26.06.2023 від Банку надійшли листи про неможливість виконання ухвали суду, оскільки вказаний номер рахунку не обслуговується в Банку. Ухвалою суду від 29.11.2023 витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30) інформацію стосовно власника банківської картки № [NUMBER] із зазначенням повних даних (ІПН, дати народження) та адреси мешкання [PERSON] , з метою повернення коштів, які були перераховані на її банківську картку за період часу з 05.10.2018 по [INFO] з карти, власником якої є [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , що проживає за адресою [ADDRESS] . 15.01.2024 та 24.01.2024 на адресу суду надійшли листи з витребуваною ухвалою суду інформацію згідно якої повідомили, що картка № [NUMBER] емітована на ім`я [PERSON] РНКОПП [NUMBER] , дата народження: [INFO] , адреса мешкання: [ADDRESS] . У судовому засіданні від 08.04.2024 представником позивачки - адвокатом Біланом В.І. подано суду клопотання про витребування інформації від Деснянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у вигляді копії актового запису про народження [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 08.04.2024 витребувано від Деснянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином посвідчену копію актового запису про народження [PERSON] , [INFO] . 19.04.2024 на виконання вище зазначеної ухвали суду, було надано витребувані документи. 28.05.2024 у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно набутих грошових коштів було ухвалено заочне рішення, згідно з яким позов було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 223 718,02 гривень, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 240,50 гривень. Вирішено питання по розподілу інших витрат. 31.03.2025 представник відповідачки - адвокат Катрук Є.А. звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2024, посилаючись на те, що відповідачка не була обізнана про розгляд справи судом. Ознайомившись з матеріалами справи 11.032025 сторона заявника дізналась про ухвалене рішення, разом з тим, були позбавлені можливості подати відзив на позов. Враховуючи, що відповідачка не згодна з заявленими позовними вимогами, представник просив поновити строк на звернення до суду та задовольнити подану заяву про перегляд заочного рішення. Згідно ухвали суду від 05.05.2025 заочне рішення Деснянського районного суду м.Києва від 28.05.2024 у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно набутих грошових коштів було скасовано та призначено справу до судового розгляду. 24.07.2025 на адресу суду від представника відповідачки - адвоката Катрука Є.А. надійшов відзив на позов, згідно з яким зазначив, що позивачка у справі, неодноразово перераховуючи кошти відповідачці, знала, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а дані грошові кошти сплачуються відповідачці на прохання [PERSON] в якості оплати послуг адвоката, а тому поведінка позивачки є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків) що унеможливлює задоволення позовних вимог і стягнення коштів. Окрім цього, 23.07.2025 від доньки [PERSON] - [PERSON] отримано свідоцтво про смерть від 30.01.2025, згідно якого [PERSON] помер [INFO] . Вказана обставина є важливою для справи, оскільки впливає на матеріально-правову оцінку доводів позовної заяви та ставить під сумнів обрання позивачем належний спосіб захисту, та подання позову до неналежного відповідача, оскільки в такому випадку зобов`язання між [PERSON] та позивачкою щодо надання або ненадання правової допомоги нерозривно пов`язані з [PERSON] , а тому позов можливо пред`явити до правонаступників [PERSON] , а відтак представник просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник позивачки в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд розглядати справу у його відсутність. Представник відповідачки в судовому засіданні проти вимог позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні, надаючи пояснення посилався на обставини викладені у поданих по суті спору заявах. Заслухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 ст. 12 ЦПК України). Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, у період із жовтня 2018 року по липень 2019 року, позивачкою було перераховано на банківську картку відповідачки 223 718,02 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ "Приватбанк" (а.с.3). 09.01.2020 року позивачка звернулася із заявою до Дніпровського УП м. Києва за фактом шахрайства та заволодіння грошовими коштами, та внесено до ЄРДР за №2020100040000171 від 10.01.2020 року. 20.05.2022 року було ухвалено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення та було рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання в порядку цивільно - правових відносин та повернення коштів. З вказаної постанови вбачається, що в період з 2018 до 2020 року спілкування між [PERSON] та [PERSON] відбувалось через месенжер, при цьому останній запевнив, що представництво в суді відбувається належним чином, рішення суду буде на користь [PERSON] , а відносно [PERSON] відкрито кримінальне провадження,за його зверненням( при цьому останній на підтвердження своїх слів надавав [PERSON] підроблений витяг з ЄРДР, підроблену відповідь від імені Генеральної прокуратури, та ряд інших підроблених документів, на підтвердження його діяльності як представника [PERSON] ). В подальшому [PERSON] постійно надавав [PERSON] неправдиві відомості про притягненням [PERSON] , до кримінальної відповідальності, арешту та інші неправдиві дані, при цьому вимагаючи від [PERSON] сплати різних сум грошових кошів за пророблену ним роботу, як представника, а також повідомляв неправдиву інформацію, що при подачі заяв та запитів в різні правоохоронні органи стягується «державне мито» яке потрібно вносити на рахунок органів поліції та прокуратури. [PERSON] будучи юридично необізнаною надавала [PERSON] різні суми грошових коштів, а всього на загальну суму 420 000 гривень. В подальшому, Господарським судом м.Києва було винесено рішення у справі на користь [PERSON] , вказане рішення було звернуто до виконання та відкрито виконавче провадження. В ході проведення досудового слідства було проведено наступні слідчі дії; - допитано в якості потерпілої [PERSON] - оглянуто листування між [PERSON] та [PERSON] через месенжери, скріншоти долучено до матеріалів кримінального провадження; - долучено роздруківку руху коштів по банківській карті [PERSON] , де зафіксовано переказ коштів на банківські карти, які надавались [PERSON] ; - долучено до матеріалів кримінального провадження підроблені документи (витяг з ЄРДР, запити до різних органів та установ, договори з захисниками), які надавались [PERSON] потерпілій [PERSON] на підтвердження роботи, яка ніби ним проводилась; - шляхом направлення запитів до органів Генеральної прокуратури, витребувано інформацію, та встановлено, що всі документи, які надавач [PERSON] потерпілій [PERSON] є підробленими; - шляхом направлення запитів до Національної асоціації адвокатів, витребувано інформацію, та встановлено, що догорів з адвокатом [PERSON] та [PERSON] (який було надано [PERSON] ) є підробленим; - допитано в якості свідка [PERSON] , яка пояснила, що вона працювала репетитором української мови в родині [PERSON] , і саме вона порекомендувала своїй подрузі [PERSON] звернутись за правовою допомогою до останнього. Позивачка у справі, посилалась на те, що вона не є фахівцем у галузі права, а тому і звернулася за правовою допомогою до юриста, [PERSON] постійно надавав [PERSON] неправдиві відомості і за наданим ним номером банківської карти перераховувала кошти за надані ним юридичні послуги саме на картковий рахунок відповідачки у справі - [PERSON] , яка має спільну доньку з [PERSON] .. Згідно з наданою суду копією актового запису про народження [INFO] [PERSON] , її батьками є : матір`ю [PERSON] , [INFO] , що проживає за адресою: [ADDRESS] ; батьком - [PERSON] , [INFO] . Таким чином, суд приходить до висновку, що надані суду докази, у своїй сукупності, підтверджують факт отримання коштів відповідачкою від позивачки без достатньої правової підстави. При цьому, суд не погоджується з доводами сторони відповідачки щодо звернення позивачки до неналежного відповідача в особі [PERSON] , оскільки в такому випадку зобов`язання між [PERSON] та позивачкою щодо надання або ненадання правової допомоги нерозривно пов`язані з [PERSON] , а тому позов можливо пред`явити до правонаступників [PERSON] .. Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, иших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України). Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 910/1238/17). Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. За змістом ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Як зазначав Верховний Суд, норми ст.ст. 1212, 1213 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Відповідно, якщо суд встановлював наявність між сторонами договору, то визнавав застосування до таких відносин ст. 1212 неправильним (постанова від 14.10.2014 р. у справі №3-129гс14, постанова від 25.02.2015 р. у справі №3-11гс15, постанова від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 та ін.). Водночас у постанові ВСУ від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 суд відзначив, що конструкція ст. 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм гл. 83, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише у момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Враховуючи вище зазначене, норми ст. 1212, 1213 ЦК України, застосовуються у таких випадках: зобов`язання між сторонами виникло не на підставі договору; набуття або збереження майна є абсолютною безпідставним; безпідставне збагачення однієї особи через іншу не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Проаналізувавши викладені норми чинного законодавства України та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки із матеріалів справи не вбачається наявності між сторонами будь-яких договірних правовідносин, що зумовлювали б перерахування позивачем відповідних коштів відповідачу. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] .. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 240,50 гривень та на користь держави судовий збір у розмірі 996,68 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved