Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

[PERSON] (позивач), від імені якого діє адвокат Заніздра А.П. звернувся до Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра з цивільним позовом, в якому просить визнати [PERSON] (відповідач), [INFO] , рнокпп [NUMBER] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказано, що [PERSON] є основним наймачем житлового приміщення за адресою [ADDRESS] , яке є неприватизованим. З 25.10.2005 року у квартирі зареєстроване місце проживання сина позивача - [PERSON] , який з 2015 року не проживає у вказаній квартирі та в 2018 році виїхав за кордон, не проявляє жодного інтересу до житла. Реєстрація місця проживання відповідача перешкоджає позивачу у повній мірі користуватися житловим приміщенням, він несе більші витрати по утриманню майна, не може приватизувати житло. Оскільки відповідач не проживає за місцем реєстрації більше шести місяців, просить суд визнати його такими, що втратив право користування вказаним приміщенням. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов. Відповідач в судові засідання не прибув, причини неявки суду не повідомляв, відзив на позов не надано. Допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт не проживання відповідача за зареєстрованим місцем проживання більше 10 років, у зв`язку з виїздом за кордон, створення сім`ї в Польщі. Заслухавши пояснення позивача та його представника, покази свідків та дослідивши матеріали справи, встановлено наступне. [PERSON] , [INFO] , з 4.12.1998 року зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , рнокпп: [NUMBER] . [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Дніпропетровськ, з 25.10.2005 року зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , рнокпп: [NUMBER] . Згідно ордеру № 949 від 09.01.1985 року позивачу та членам його родини надано житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 2597 зареєстрованими також значиться відповідач. Як встановлено актом від 29.05.2025 року підтвердженого начальником дільниці АНД району КП «Жилсервіс-5» за результатами обстеження домогосподарства за адресою [ADDRESS] , підтверджено факт не приживання відповідача з 2015 року. Окрім того, згідно інформації одержаної з Державної прикордонної служби від 30.07.2025 року встановлено, що [PERSON] [INFO] здійсни перетинання державного кордону на пунктів пропуску Бориспіль-D, виїзд Київ-Варшава, до України не повертався. Обставини щодо проживання відповідача у Польщі підтвердили свідки, серед яких його рідна сестра [PERSON] , що іноді підтримує з ним спілкування. Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд виходить з наступного. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Приписами статті 379Цивільного кодексуУкраїни передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. За змістом статті 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Статтею 327 ЦК України передбачено, що управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно частини 1 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно правового висновку Верховного Суду у постанові від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Аналізуючи отримані по справі докази в їх сукупності, встановлено, що відповідач тривалий час, а саме понад 10 років не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні послуги та не несе будь-яких витрат на утримання житла. При цьому, доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад визначені ст. 71 ЖК України строки та доказів на вчинення йому перешкод у користуванні квартирою, суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Згідно із ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки під час судового розгляду справи, достовірно встановлено, що відповідач понад 10-х років, а не проживає за місцем реєстрації, не несе будь-яких витрат на утримання квартири, а перешкоди у користуванні даним житлом відповідачу не чиняться, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою. Відповідно до підпункту 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад", зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування, що набрало законної сили, є достатньою підставою для його виконання, шляхом зняття такої особи з зареєстрованого місця проживання і не потребує додаткового судового врегулювання. Враховуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного доказу, зокрема належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За звернення до суду з даною позовною заявою, позивачем, у відповідності до вимог ЗУ «Про судовий збір» понесені витрати з оплати судового збору в сумі 1211,20 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню, у відповідності до ст. 141 КПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору в розмірі 1211,20 гривень.

Outcome: approved