Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) про розірвання шлюбу. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 14.02.2024 року вони з відповідачем уклали шлюб. Від шлюбу сторони дітей не мають. Позивач посилається на те, що подружнє життя у них не склалося, шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство вони не ведуть, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливим. У зв`язку з чим, просить розірвати шлюб у судовому порядку. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.08.2025 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представником відповідача 15.10.2025 подано додаткові пояснення по справі, у яких зазначається про те, що відповідач розуміє, що подальше спільне життя як подружжя є неможливим, тому погоджується на розірвання шлюбу. Також в додаткових поясненнях представник відповідача виклав обставини спільного подружнього життя сторін та бачення відповідача щодо причин розірвання шлюбу. Посилався на те, що на думку відповідача, позивач одружився з нею лише з метою безперешкодного виїзду за кордон з її матір`ю, інвалідом ІІ групи, над якою після укладення шлюбу позивач встановив опіку, можливо з метою уникнення мобілізації, так як він є військовозобов`язаним. Також просив суд не покладати на відповідача судові витрати, оскільки вона є людиною з інвалідністю ІІІ групи з дитинства. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні положення містяться у ч. 1 статті 24 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч.ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей. Згідно з ч. 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом встановлено, що 14.02.2024 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 204 (а.с. 3). Матеріали справи свідчать про те, що сторони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, не мають намір відновлювати сім`ю та бажають розірвати шлюб, оскільки втратили порозуміння, любов та повагу. Представник відповідача в своїй заяві від 15.10.2025 року вказує, що просить розглядати справу без участі сторони відповідача і ухвалити рішення яким розірвати шлюб між сторонами, а отже фактично визнає позовні вимоги в повному обсязі. Перешкод для розірвання шлюбу в судовому порядку судом не встановлено. Згідно ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Добровільність шлюбу - це одна з основних його засад, шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка обумовлює його добровільний характер. Таким чином, враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже не можливо. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також, представник відповідача просив не покладати на відповідача, [PERSON] , судові витрати, оскільки вона є людиною з інвалідністю ІІІ групи з дитинства, з приводу даного судом зазначається наступне. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп. Тому, встановлена [PERSON] третя група інвалідності не є підставою для її звільнення від сплати судового збору. Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що кореспондується з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи визнання позову відповідачем, позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого ним за подання позову судового збору (1211,20 грн.), що становить 605,60 грн. Іншу частину сплаченого позивачем судового збору (605,60 грн.) слід стягнути на його користь з відповідача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved