Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

01 серпня 2024 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява адвоката Снігура Анатолія Степановича в інтересах [PERSON] до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Петриківське лісове господарство» Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України» про скасування наказу та поновлення на роботі. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилав на те, що 05 січня 2023 року на підставі наказу №1-к директора філії «Петриківське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» позивача прийнято на посаду лісничого Верхньодніпровського лісництва філії «Петриківське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Наказом філії «Петриківське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 25.04.2024 «Про заходи щодо закриття філії» визначено умови припинення діяльності філії шляхом її закриття, що передбачає скорочення штату та чисельності працівників філії. 20 червня 2024 року позивачем після попередження про вивільнення подано заяву про звільнення та прийом на роботу в порядку переведення на посаду лісничого Верхньодніпровського лісництва у філії «Східний лісовий офіс» «Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». 01 липня 2024 року видано наказ виконуючого обов`язків директора філії «Петриківське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 01 липня 2024 року № 247-к «Про звільнення» - [PERSON] - лісничого Верхньодніпровського лісництва філії «Петриківське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 01 липня 2024 року за скороченням штату та чисельності працівників філії на підставі п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України. На підставі викладеного просив визнати протиправним та скасувати наказ філії «Петриківське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 01 липня 2024 року № 247-к «Про звільнення» та поновити на посаді лісничого Верхньодніпровського лісництва філії «Петриківське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства « Ліси України». Відповідно до автоматизованого розподілу справ справа надійшла в провадження судді Бурхана С.М. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Бурхана С.М. від 03.09.2024 прийнято позовну заяву та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Розпорядженням заступника керівника апарату суду № 72 від 29.04.2025 на підставі рішення зборів суддів № 4 від 08.04.2025 призначено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2025 справу розподілено судді Кожевник О.А. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. від 01.05.2025 справу прийнято до свого провадження зі стадії розгляду справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 29.07.2025 від представника позивача надійшло уточнення позовних вимог, згідно з якими позивач просить: - скасувати наказ філії «Петриківське лісове господарство» ДП «Ліси України» №247-к «Про звільнення»; - поновити [PERSON] на попередній роботі на посаді лісничого Верхньодніпровського лісництва філії «Петриківське лісове господарство» ДП «Ліси України». - стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 1325,58 грн - стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 200 000грн., заподіяну незаконним звільненням. - стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення фактично встановлені матеріалами справи. Пояснив, що звільнення позивача є не законним, оскільки відповідачем не запропоновано посаду. Зазначає, що роботу позивачу не пропонували в той час як іншим. Всім працівникам пропонували, шляхом направлення листів. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, зазначив, що позивачу посаду пропонували в усній формі, на що позивач погодився, та надав відповідні документи. За результатами перевірки службою безпеки 28.06.2024 отримано відповідь із запереченням щодо призначення позивача на посаду. Вказаний лист направлявся позивачу, який на той момент перебував на лікарняному. Зазначає, що пропозиція щодо переведення на іншу посаду пропонувалася всім працівникам в усній формі. У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що05.08.2024 філія «Петриківське лісове господарство» ДП «Ліси України» була закрита, про що свідчить виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Наказом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 11.03.2024 № 346 створено філію «Східний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», якому передано все майно, права та функції філії «Петриківське лісове господарство». Наказом ДП «Ліси України» від 02.01.2024 № 8-к на позивача було покладено виконання обов`язків директора філії «Петриківське лісове господарство» ДП «Ліси України» з 02.01.2024 до призначення у встановленому законодавством порядку директора цієї філії. Наказом ДП «Ліси України» від 12.04.2024 № 696 «Про припинення філії «Петриківське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» прийнято рішення припинити філію «Петриківське лісове господарство» ДП «Ліси України» шляхом її закриття, пунктами 3, 7 якого зобов`язано виконуючого обов`язки директора філії «Петриківське лісове господарство» Кожокаря І.А., позивача по справі, попередити працівників філії «Петриківське лісове господарство» про припинення філії «Петриківське лісове господарство» шляхом її закриття в порядку, передбаченому трудовим законодавством та здійснити заходи щодо увільнення від виконання обов`язків директора філії «Петриківське лісове господарство» [PERSON] . Отже, на підставі наказу ДП «Ліси України» від 12.04.2024 № 696 «Про припинення філії «Петриківське лісове господарство» лісничому Верхньодніпровського лісництва філії «Петриківське лісове господарство» [PERSON] було видано попередження про наступне звільнення від 26.04.2024, яке було вручено позивачу під підпис 26 квітня 2024 року, в якому інша посада позивачу не запропоновувалась. Відповідач зазначив, що позивачу в усній формі запропоновано посаду лісничого Верхньодніпровського лісництва Дніпровського лісового відділення філії «Східний лісовий офіс» ДП «Ліси України», на що позивач погодився. Прийняття кадрових рішень у ДП «Ліси України» здійснюється відповідно до норм діючого законодавства, зокрема передбаченими КЗпП України, та з урахуванням Положення про призначення, звільнення, переведення працівників ДП «Ліси України», затвердженого наказом ДП «Ліси України» від 06.06.2023 № 1169, зі змінами. Згідно з вимогами Положення перевірка кандидатів на посади в філіях ДП «Ліси України» проводиться секторами у складі управління контролю за використанням лісового та мисливського господарства Департаменту безпеки. За приписами п.15 Положення перевірка проводиться після надходження письмового запиту та документів кандидата на працевлаштування (резюме, реєстраційний номер облікової картки платника податків та ін.) від Департаменту з персоналу. На виконання п. 15 Положення Відділом з персоналу філії «Східний лісовий офіс» ДП «Ліси України» зібрано пакет кадрових документів позивача та направлено на розгляд Департаменту безпеки ДП «Ліси України» листом № б/н «Щодо погодження кандидатів на посади» стосовно погодження прийняття на посаду лісничого Верхньодніпровського лісництва Дніпровського лісового відділення [PERSON] . Позивачем, перебуваючи на лікарняному 25 червня 2024 року з метою прийняття на роботу, до філії «Східний лісовий офіс» направив Укрпоштою цінним листом з описом вкладення на адресу філії копії своїх документів. Проте 28.06.2024 у відповідь на звернення філії «Східний лісовий офіс», Департамент безпеки ДП «Ліси України» шляхом оформлення службової записки надав заперечення щодо працевлаштування кандидата на посаду лісничого Верхньодніпровського лісництва Дніпровського лісового відділення філії «Східний лісовий офіс» [PERSON] . У своїй відповіді на відзив представник позивач зазначає, що хибними та недоведеними належним чином є доводи відповідача про те, що процедура звільнення його з роботи нібито була дотримана, вказує на порушення процедури звільнення та процедури щодо пропозиції переведення на іншу посаду. За доводами представника позивача однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок роботодавця працевлаштувати працівника. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Наказом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про припинення філії «Петриківське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» припинено філію «Петриківське лісове господарство» шляхом її закриття, пунктами 3, 7 якого зобов`язано виконуючого обов`язки директора філії «Петриківське лісове господарство» Кожокаря І.А., позивача по справі, попередити працівників філії «Петриківське лісове господарство» про припинення філії «Петриківське лісове господарство» шляхом її закриття в порядку, передбаченому трудовим законодавством та здійснити заходи щодо увільнення від виконання обов`язків директора філії «Петриківське лісове господарство» [PERSON] , що підтверджується копією відповідного наказу. 26.04.2024 позивача попереджено про звільнення, що підтверджується особистим підписом позивача у відповідному попередженні. 20 червня 2024 року позивачем після попередження про вивільнення подано заяву про звільнення та прийом на роботу в порядку переведення на посаду лісничого Верхньодніпровського лісництва у філії «Східний лісовий офіс» «Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», що підтверджується копією відповідної заяви. Порядок призначення працівників ДП «Ліси України» передбачено Положенням про призначення, звільнення, переведення працівників ДП «Ліси України», згідно з вимогами якого, перевірка кандидатів проводиться секторами у складі управління контролю за використанням лісового та мисливського господарства Департаменту безпеки, що підтверджується відповідним листом № 23/328-2024 від 28.06.2024 та копією відповідного положення. Водночас, суд не приймає до уваги лист начальнику 5 відділу управління безпеки Департаменту безпеки ДП «Ліси України» Віталію Ємцю щодо погодження кандидата [PERSON] на посаду лісничого Верхньодніпровського лісництва Дніпровського лісового відділення, оскільки такий лист не має ані дати такого направлення, ані номеру вихідної, тобто не встановлено факту направлення такого листа. Службовою запискою начальника відділу № 5 Управління безпеки Департаменту безпеки ДП «Ліси України» від 28.06.2024 зазначено заперечення щодо працевлаштування кандидата на посаду лісничого Верхньодніпровського лісництва Дніпровького лісового відділення філії «Східний лісовий офіс» [PERSON] , відповідно до раніше наданого звернення філії «Східний лісовий офіс». Таким чином, судом встановлено, що філія зверталася до Департаменту безпеки щодо працевлаштування позивача. Наказом № 247-к від 01.07.2024 звільнено з роботи [PERSON] , лісничого Верхньодніпровського лісництва філії «Петриківське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 01 липня 2024 року за скороченням штату та чисельності працівників філії на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та проведено розрахунок при звільненні компенсації за 34 невикористані дні щорічної основної відпустки та вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, що підтверджується копією наказу № 247-к від 01.07.2024, підписом позивача зазначено, що він з наказом не згодний та вважає його не законним. Відповідно до ч. 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 43\~Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.40\~КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури. Відповідно до ст.\~64\~Господарського кодексу\~України (чинного на день видачі оскаржуваного наказу) підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою ст. 65 ГК України\~передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Відповідно до правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження №61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження №61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі №297/868/18 (провадження №61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору. За приписами частини 1 статті 49-2 КЗпП України\~про наступне звільнення працівників персонально попереджують не пізніше ніж за два місяці. Відлік двомісячного строку починається з наступного дня після попередження конкретної особи про її звільнення (стаття 253 ЦК України\~«Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок»). Отже, попередження повинно адресуватися конкретному працівнику, який підлягає скороченню, у попередженні слід зазначити конкретну дату наступного звільнення цього працівника, а ознайомлення з таким попередженням працівник повинен засвідчити підписом із зазначенням дати. Судом встановлено, а відповідачем не заперечується щодо попередження [PERSON] про звільнення не містить пропозиції про переведення на іншу посаду. Представником позивача судовому засідання зазначено, що вакантні місця для прийняття позивача на роботу наявні, що також підтверджується матеріалами, доданими до відповіді на відзив, з яких вбачається наявність вакантних посад у ДП «Ліси України», у філії «Березнівське лісове господарства» ДП «Ліси України», філії «Сарненське лісове господарство» ДП «Ліси України», філії «Любешівське лісове господарство» ДП «Ліси України», філії «Ратнівське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України», філії «Висоцьке лісове господарство» ДП «Ліси України», філії «Володимир-Волинське лісове господарство» ДП «Ліси України», філії «Дубенське лісове господарство» ДП «Ліси України», філії «Маневицьке лісове господарство» ДП «Ліси України», філії «Клесівське лісове господарство» ДП «Ліси України», філії «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України», філії «Камінь-Каширське лісове господарство» ДП «Ліси України», філії «Костопільське лісове господарство» ДП «Ліси України», філії «Любомльське лісове господарство» ДП «Ліси України», філії «Поліський лісовий офіс», «Соснівське лісове господарство» ДП «Ліси України», що підтверджує доводи представника позивача щодо наявності вакантних місць на момент скорочення штату та подальшого звільнення позивача. Водночас, суд не може брати до уваги доводи представника позивача про те, що відповідачу не пропонував Позивачу жодної вакантної посади та не робив пропозицій іншої роботи у Державному спеціалізованому господарському підприємстві «Ліси України» та у його філіях, оскільки матеріалами справи та зокрема, листом Державної служби з питань праці встановлено, що 28.06.2024 у відповідь на звернення філії, Департамент безпеки ДСГП «Ліси України» шляхом оформлення службової записки висловив свої заперечення щодо працевлаштування [PERSON] на посаду лісничого Верхньодніпровського лісництва Дніпровського лісового відділення філії «Східний лісовий офіс». Також, у клопотання про доручення документів представником відповідача надано перелік документів, наданих позивачем для прийняття його на роботу, що підтверджується копіями відповідних документів, датованими 01.07.2024 та власноруч підписані позивачем. За приписами ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. За приписами ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, зокрема , змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частиною другою\~статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~передбачено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями\~43,\~44 Конституції України. Згідно зі статтею 3 цього Закону, у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. Згідно з частиною третьою статті 49-2 КЗпП України\~одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої\~статті 40 КЗпП України\~суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті\~40, частин першої та третьої статті\~49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті\~40, частини третьої статті\~49-2 КЗпП України\~щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах: від 16 березня 2020 року у справі №331/8965/15-ц (провадження № 61-12017св19), від 18 березня 2020 року у справі №464/5445/18 (провадження № 61-16344св19), від 18 березня 2020 року у справі №461/3024/18 (провадження № 61-22563св19). У разі вивільнення працівників під час дії воєнного стану у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, не пов`язаними із виконанням мобілізаційних завдань, застосовується порядок, передбачений главою ІІІ-А КЗпП, за винятком вимог ст. 43 КЗпП України\~щодо попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника. Верховний Суд у постанові по справі № 761/41149/16-ц від 29 січня 2020 року надав роз`яснення застосуванню ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, вказавши: «…Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої\~статті 49-2\~КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Працевлаштування попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівника є обов`язком роботодавця, і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватися добросовісно без застосування надмірного формалізму, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин…». Тобто, якщо з моменту повідомлення працівників про скорочення та до моменту фактичного звільнення працівника на підприємстві з`явилися будь-які нові вакансії, на роботодавця покладено обов`язок повідомити про це працівника, який підлягає скороченню. Невиконання обов`язку щодо працевлаштування вивільнюваного працівника, безумовно негативно впливає на законність процедури скорочення та слугує підставою для поновлення вивільненого працівника на роботі. З матеріалів справи вбачається, що відповідач персонально за два місяці попередив позивача про наступне звільнення, проте пропозиції щодо переведення або наявність вакантних посад не надавав. Відсутність пропозиції щодо подальшого працевлаштування позивача в попередженні про наступне звільнення підтверджується також представником відповідача у відзиві на позовну заяву. Верховний Суд у постанові від 23 червня 2022 року (справа № 400/1697/20) зазначив, що у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом. Відповідно до правових висновків Верховного Суду викладених у постанові від 01.09.2020 у справі № 755/6539/18, законодавством не встановлена заборона для роботодавця ознайомлювати працівника, посада якого скорочується, із усіма вакантними посадами на підприємстві, як і не встановлено жодного обмеження для працівника претендувати на будь-яку вакантну посаду, яку він має бажання обіймати. При цьому бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює жодного обов`язку щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади. Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81\~Цивільного процесуального\~кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частиною 2 статті 12\~Цивільного процесуального\~кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. За приписами ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи Отже, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях про обставини справи. Судом встановлено, що позивачем, з метою прийняття на роботу, до філії «Східний лісовий офіс» направлено Укрпоштою цінним листом з описом вкладення копії своїх документів, проте не підтверджено належними та допустимими доказами, що вказані дії вчинялися після усної пропозиції роботодавця, а не з власної ініціативи відповідача. Таким чином відповідачем не доведено факту вчинення дій, встановлених КЗпП щодо обов`язку пропозиції наявної вакантної посади за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати. Щодо стягнення суми середнього заробітку на час вимушеного прогулу суд зазначає таке. За приписами ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до частин першої та другої статті 235\~КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції»\~іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року\~передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. При цьому, згідно з роз`ясненнями, викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з підприємства на підставі наказу № 247-к від 01 липня 2025. Отже розмір суми середнього заробітку варто вираховувати за травень-червень 2024 року. Згідно копії розрахунку середнього заробітку, наданого представником відповідача, за травень 2024 року позивачу нараховано 20000 грн. за 23 робочих дні, у червня 2024 року 13000 грн., за відпрацьовані 20 днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 20000 + 13000 = 33000 : 43 (20 + 23 робочі дні у двох місяцях) = 767 грн. 44 коп. Отже, розмір середньої заробітної плати позивача за останні два місяці становить 767 грн. 44 коп., що підтверджується також відповідачем. У постанові у справі № 359/10023/16-ц Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника. Верховний Суд дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів. Суд зазначає, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію, що відповідає змісту ч. 2 ст. 235 КЗпП України, оскільки вимушеним прогулом у розумінні вказаної статті є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі. Водночас ст. 236 КЗпП України, яка має назву оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, передбачає, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, для позивача вимушеним прогулом є період з 01.07.2024-25.09.2025 (день винесення рішення), який складає з 337 робочих дні (липень 2024 23 дні, серпень 2024 року 22 дні, вересень 2024 року 21 день, жовтень 2024 року 23 дні, листопад 2024 року 21 день, грудень 2024 року 22 дні, січень 2025 року 23 дні, лютий 2025 року 20 днів, березень 2025 року 21 день, квітень 2025 року 22 дні, травень 2025 року 22 дні, червень 2025 року 21 день, липень 2025 року 23 дні, серпень 2025 року 21 день, вересень 2025 року 22 днів, жовтень 2025 року 10 днів по дату ухвалення рішення). Оскільки вимушений прогул [PERSON] складає 337 днів, з 01.07.2024 по 14.10.2025, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 258 627 грн. 28 коп.(767,44 * 337 = 258\~627,28), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої\~статті 23 Цивільного кодексу України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до п. 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Статтею 1167 Цивільного кодексу України\~передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України\~передбачено відшкодування роботодавцем моральної шкоди. Так, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснено у п. п. 4, 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач повинен зазначити у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Верховний Суд України у постанові від 25.04.2012 у справі № 6-23цс12 сформулював основні підходи до відшкодування моральної шкоди у разі порушення прав працівника. Так, Верховний Суд України указав, що норма\~статті 237-1 КЗпП України\~містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У постанові від 13.01.2021 у справі № 495/2876/18 Верховним Судом наведено критерії визначення розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди згідно з якими такий розмір суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Поряд із цим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідачів; крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди. Суд зазначає, що позивачем не доведено факт того, що останній не перебував у трудових правовідносинах з іншою організацією (установою), не отримував заробітну плату та не мав іншого доходу, оскільки матеріали справи не містять підтвердження майнового стану позивача після звільнення та доказів на підтвердження моральних страждань. Водночас суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81\~Цивільного процесуального\~кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. При цьому, за приписами частини 4 статті 12\~Цивільного процесуального\~кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частиною 2 статті 12\~Цивільного процесуального\~кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. Відповідно до частини 1 статті 12\~Цивільного процесуального\~кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями частин 1 та 3 статті 83\~Цивільного процесуального\~кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень ("Проніна проти України", рішення від 18.07.2006, N 63566/00, п. 23; "Руїз Торія проти Іспанії", рішення від 09.12.1994, Серія A, N 303-A, п. 29). Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення частково. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 3 ст.\~141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ч. 5 ст. 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч. 4 ст. 137, ч. 7 ст. 139, ч. 3 ст. 141 ЦПК України, а також їх документального обґрунтування. На підтвердження понесених судових витрат позивачем надано ордер на надання правничої допомоги, свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю, Договір № 27-ФО/2025 про надання правничої допомоги та юридичних послуг від 10.07.2025, попередній орієнтований розрахунок суми судових витрат, які очікує понести позивач у зв`язку із розглядом справи. При цьому, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд,

Outcome: partial