Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 28 липня 2025 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини в твердій грошовій сумі, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і неуточнювалися. Ухвалою суду від 09 вересня 2025 року позовна зава прийнята до розгляду, відкрите провадження з призначенням справи до слухання в спрощеному провадженні. Стороною відповідача подано зустрічний позов про розірвання шлюбу, фактичного встановлення проживання, припинення шлюбу, факту проживання дитини разом із батьком, стягнення аліментів, ухвалою суду вказані позови об?єднані в одне провадження для їх спільного розгляду та призначена для розгляду в підготовчому засіданні. Справа не слухалася, розглядаються клопотання, виносилися ухвали, спір по суті не вирішено. Позивач у своєму позові посилається на те, що в офіційному шлюбі з відповідачем не перебували, але мешкали однією сім?єю як чоловік і жінка в цивільному шлюбі. Від цього шлюбу і спільного мешкання у них народилась дитина дочка [PERSON] , [INFO] . Згодом після стосунки між позивачем та відповідачем дедалі погіршувались. Після початку повномаштабного вторгнення рф в Україну відносини погіршилися, шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем, та ведення сумісного господарства остаточно припинились. Відповідач переїхав мешкати до своїх батьків в місто Нікополь. Спроби позивача відновити нормальні сімейні стосунки не дали жодного результату. Зараз у позивачки майже два роки існують стосунки з іншим чоловіком та вона має намір створити з ним сім?ю, отже поновлення стосунків та мешкання разом з відповідачем стало неможливим, дитина сторін з 2023 року мешкала з матір?ю і інколи з відповідачем. Питання примирення і поновлення шлюбних відносин не стоїть, сім`я розпалась. Фактично вона спочатку самостійно виховувала та доглядала за неповнолітню дочку. Наразі сторони проживають окремо вже майже чотири роки. За цей час примиритись із відповідачем не вдалось. Позивач вважає, що подальше подружнє життя з відповідачем, навіть таке, неможливе. Відповідач спочатку заперечував проти аліментів та припинення шлюбу в добровільному, спільному порядку, у зв`язку із цим, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Також, позивачка заперечувала (на час звернення з цим позовом до суду) проти постійного проживання дитини разом із батьком, вважала, що їх дочка має проживати тільки з нею, нехтуючи правами позивача як батька, та інтересами та бажанням самої дитини. Проте зараз дитина мешкає з батьком, позивачка відмовилась від своїх обов`язків щодо утримання дитини, здійснення інших батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини. Відповідач повністю забезпечує дочку всім необхідним. Наразі вихованням, утриманням, матеріальним забезпеченням дитини займається відповідач за свій рахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позивач звертається із позовом за місцем мешкання та реєстрації відповідачки, а саме до Соборного районного суду м. Дніпра. Таким чином, позивач просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання їх дитини та не заперечувала проти припинення шлюбних відносин з відповідачем, визначення місця проживання їх малолітньої дитини разом із батьком, за його місцем мешкання як особою, який самостійно виховує та утримує малолітню дитину. На час розгляду справи змінила свою позицію, вказавши, що в стягуванні аліментів зараз потреби немає, оскільки дитина фактично мешкає і утримується батьком. Отже, позивач вважає, що стосунки у них з відповідачем не склалися. Позивач вважає, що зараз таке вирішення питання стосовно вказаної дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод дитини, належне виховання та лікування. У відповідача на тепер з дочкою склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому позивач підтримує свої вимоги фактично в частині розірвання шлюбу. Просила суд ухвалити рішення про задоволення зустрічного позову, припинення шлюбних відносин (розірвання шлюбу) та вирішити питання про визначити місце мешкання їх дочки і інш., задовольнивши цей позов. Відповідач [PERSON] позовні вимоги з урахуванням уточнень визнав, підтримав свій зустрічний позов, надав пояснення з позицією стосовно шлюбу і виховання та утримання дитини, не заперечує проти не задоволення первісного позову та наполягає на задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Правом надання відзиву не скористався. Таке вирішення питання стосовно їх цивільного шлюбу і вказаної дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод дитини, належне виховання та лікування. У відповідача на тепер з дочкою склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому позивач підтримує свої вимоги в частині факту, припинення, розірвання шлюбу і стягнення аліментів. Представник управління-служби в справах дітей в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради у судове засідання не викликався через відсутність спору і окремих вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає зустрічні позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~Судом з первісної позиції позивача з?ясовано, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] в офіційному шлюбі не перебували, але мешкали однією сім?єю як чоловік і жінка в цивільному шлюбі. Від цього шлюбу і спільного мешкання у них народилась дитина дочка [PERSON] , [INFO] . Згодом після стосунки між позивачем та відповідачем дедалі погіршувались. Після початку повномаштабного вторгнення рф в Україну вони з відповідачем відразу роз?їхалися, шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем, та ведення сумісного господарства остаточно припинились. Відповідач переїхав мешкати до своїх батьків в місто Нікополь. Спроби позивача відновити нормальні сімейні стосунки не дали жодного результату. Зараз у позивачки, з її слів, майже два роки існують стосунки з іншим чоловіком та вона має намір створити з ним сім?ю, отже поновлення стосунків та мешкання разом з відповідачем стало неможливим, дитина сторін з 2023 року мешкала з матір?ю і інколи з відповідачем. Питання примирення і поновлення шлюбних відносин не стоїть, сім`я розпалась. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що дійсно з січня 2015 року відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] почав мешкати в цивільному шлюбі з позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) [PERSON] . Вони жили однією сім`єю, перебували в фактичних шлюбних стосунках і в результаті даних стосунків [INFO] народилася дитина [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження дитини, виданого Соборним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 03 серпня 2017 року. Народження дитини зареєстровано за актовим записом № 1270. Шлюб вони з відповідачкою вирішили не реєструвати, оскільки вважали що штамп в паспорті та процедура розпису в відділі реєстрації актів цивільного стану не зробить спільне життя щасливішим, ніж вони будуть мешкати без реєстрації шлюбі. Інших дітей а ні позивач а ні відповідачка не мають. Спочатку їх сімейне життя складалось добре, однак поступово шлюбні відносини між ними погіршувались. Сумісне життя згодом з відповідачем не склалось з причини несумісності характерів, різних поглядів на життя, на подружні відносини, що спричинило втрату почуття любові одне до одного та призвело до розпаду сім`ї. Внаслідок чого шлюбні відносини між ними фактично припинені, спільного господарства не ведуть, з 01 грудня 2024 року вони з відповідачем не мешкають як одна родина, оскільки відповідач проживає окремо від нього та їх спільної дитини. 01 грудня 2024 року сторони погодили, що дитина залишається жити зі позивачем (за зустрічним позовом), а також що їх стосунки припинені і між ними за їх спільною домовленістю був укладений договір про участь в вихованні та утриманні дитини, в якому вони визначили, що дитина живе разом з батьком, а мати дитини повинна щомісяця сплачувати аліменти на її утримання допоки дитина живе разом зі батьком. Однією з причин припинення їх стосунків стало те, що відповідач з 2023 року стала прихильницею якоїсь релігійної секти, куди постійно ходила туди на декілька днів, всі гроші які позивач заробляв та надавав їй на особисті потреби вона відносила до даної секти, а крім того, декілька разів намагалася примусити дитину підти з нею. Позивач спробував спілкуватися з відповідачкою, але вона відмовилася обговорювати дану тему і врешті решт вони вирішили з нею розлучитися. Договір про участь в утриманні та вихованні дитини був між ними укладений за пропозицією позивача, зокрема для того, щоб спонукати відповідачку витрачати кошти не на свою нову релігію, а хоча б щоб вона невеликі кошти витрачала саме на їх дитину, але відповідач заявила що це питання не повинно його турбувати куди вона витрачає кошти, які їй він надає. Отже, фактично з 01 грудня 2024 року вони проживають окремо, спільне господарство з того часу не ведуть, фактично сімейне життя ними припинено. При цьому донька весь час з грудня 2024 року постійно живе разом зі батьком, він утримує дитину самостійно та піклуюся про неї, займається її вихованням, утриманням, фактично без участі матері дитини, яка жодного разу після припинення їх сімейних стосунків, гроші на утримання дитини не надавала. Після припинення відносин з відповідачем, саме позивач займався вихованням дитини, піклувався про її духовний та фізичний розвиток, дбав про здоров`я дитини, забезпечував доньку всім необхідним, віддавав їй всю свою батьківську любов. Відповідачка, у свою чергу, уникає своїх обов`язків щодо утримання доньки, хоча зобов`язана, як мати, також утримувати дитину, це є обов`язком обох батьків. Обставини, які фактично наявні на даний час унеможливлюють проживання дитини із матір`ю, донька не повинна страждати через припинення відносин між батьками, тому позивач вимушений звернутись із даною зустрічною позовною заявою, оскільки виникає необхідність у вирішенні питання щодо юридичної фіксації факту самостійного виховання та утримання дитини задля уникнення недобросовісних дій з боку позивача за первісним позовом, а також, оскільки в подальшому виникають обставини у необхідності оформлення документів відносно доньки, яка в даний час виховується тільки одним із батьків, а також постає питання щодо переміщення із дитиною без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає із дитиною, а враховуючи поведінку відповідача, він часто навіть не в змозі зв`язатися із нею щодо питань, які стосуються їх доньки. З огляду на те, щоб в подальшому унеможливити вирішення спірних питань, пов`язаних з поділом майна, придбаним підчас їх з відповідачем спільного проживання в цивільному шлюбі, а також з метою унеможливити в подальшому претендувати відповідачці на придбане позивачем майно після фактичного припинення шлюбних стосунків, яке він маю намір залишити лише їх спільній дитині, позивач також вимушений просити суд встановити факт припинення шлюбних стосунків між ним та відповідачем з грудня 2024 року. Відповідач як мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини та не приймає участі у здобутті дитиною морального та фізичного виховання. Щодо вимоги про встановлення факту припинення проживання однією сім`єю між особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, - з 01 грудня 2024 року, позивач заначає про те, що встановити факт того, що він та мати дитини не проживають в цивільних стосунках як чоловік та жінка. Це необхідно для того, щоб у разі якщо з ним щось трапиться через військові дії, вона не мала можливості претендувати на спадщину, а все що в нього є, щоб залишилося лише його доньці. Незважаючи на те , що між ним та відповідачем шлюб державними органами не реєструвався, у разі його смерті вона як цивільна дружина, з якою він жив понад три роки, зможе претендувати на спадкове майно. Тому він вимушений заявити вимогу про встановлення факту припинення шлюбних стосунків (цивільного шлюбу) між ним та відповідачем з грудня 2024 року. Наразі позивач офіційно працює, має нерухоме майно яке повністю відповідає умовам для проживання неповнолітньої дитини, облаштована кімната для дитини даного віку. Належні житлові умови, має регулярний дохід, має заощадження в банківських установах, його матеріальний стан дозволяє в повній мірі забезпечити свою дитину необхіднім харчуванням, повномірним розвитком, корисним дозвіллям. Він має місце проживання, де для дитини є комфортні умови для життя та розвиту. Тим більш, дитина саме з ним прожила більшу частину свого життя. Дитина має власну кімнату, яка обладнана відповідно до її віку, має задовільний матеріальний стан для організації оздоровлення та відпочинку своєї доньки - як в межах України так і за кордоном України, однак отримати згоду від відповідачки на виїзд за кордон з донькою він мабудь зможе через їх з нею стосунки, а тому він вимушений звернутися до суду з зазначеним позовом. Спиртними напоями він не зловживає, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно. Позивачем, як батьком дитини, були створені всі належні умови для комфортного проживання, навчання, розвитку та лікування доньки, про що свідчить відсутність заперечень з компетентних органів, які згідно зі своїми повноваженнями, повинні вести нагляд за дотриманням прав та інтересів неповнолітніх дітей. Позивач не має судимості а ні в Україні а ні за її межами; не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра; не має боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власну дитину. Також він не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому. Отже позивач має нормальний фізичний стан, необхідний для догляду за моєю дитиною та можливість брати активну участь у вихованні та дозвіллі доньки. Шлюб - це вільний, рівноправний та добровільний союз між чоловіком і жінкою, що укладається для створення сім?ї, а також для набуття взаємних прав та обов`язків у сфері особистих немайнових та майнових відносин, що регулюються законодавством України. Він має на меті спільне проживання, народження та виховання дітей, а також формування спільної власності. Після припинення проживання однією сім`єю саме відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, взагалі перестала цікавитися долею дитини її фізичним станом, та її життям, ані чим вона не допомагає, участі жодної в догляді за дитиною не приймає. Позивач самостійно виконує всі обов`язки батьківські, піклується та утримує дитину. Одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). Статтею 199 Сімейного кодексу України встановлено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, що ухвалена Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії, одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження підчас шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. За положеннями статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання дитини через те, що дитина тривалий час проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує її, задоволення позовних вимог про розірвання цього шлюбу не суперечить вимогам законодавства України. Тому, беручи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, наполягання сторін на задоволенні позову, суд дійшов висновку, що зустрічний позов підлягає задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам. Щодо залишення проживання дитини з батьком, в даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою. Так, у Постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Нормами ст. 11 ч. З Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. ЗЗ Конституції України. Згідно зі ст. З Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Місцем проживання дитини до 14 років є місце проживання батьків або одного з них, з ким вона проживає. При цьому, до 10 років місце проживання дитини визначається за згодою батьків, а після 10 років - за спільною згодою батьків і дитини. Після 14 років дитина має право самостійно визначати своє місце проживання. При цьому під місцем проживання слід розуміти будь-яке житло, в якому постійно або тимчасово є змога проживати. Питання визначення місця проживання дитини, має дещо ширше розуміння ніж просто визначення місця проживання дитини як конкретної адреси. Мова у таких спорах йде про те, з ким з батьків буде проживати в подальшому дитина з точки зору здійснення безпосереднього щоденного догляду та виховання. Сімейне законодавство регламентує рівність прав і обов`язків батька та матері щодо дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. Вказана домовленість може бути досягнута усно, або закріплена письмово шляхом укладення відповідного договору. Якщо сторони не можуть між собою дійти згоди щодо місця проживання дитини, допомогти у вирішенні зазначеного питання мають органи опіки та піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з ч. 1 ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морал Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Указана норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Згідно ч. 1 ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на припиненні шлюбних відносин (розірванні шлюбу), то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що позовні вимоги про встановлення факту, припинення розірвання шлюбу є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки сторони не бажають перебувати навіть у такому шлюбі, а примушування до збереження шлюбу не допускається - збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як вбачається із поданого позову і пояснень, позивач зазначає, що їх малолітня дитина наразі постійно проживає із ним, позивач має постійне місце проживання, регулярний та стабільний заробіток, самостійно займається вихованням та утриманням своєї дитини. Просить визначити місце проживання дитини разом із ним. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення відповідачем належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини дочки [PERSON] , [INFO] , разом із їх батьком [PERSON] , [INFO] , як особою, яка самостійно виховує та утримує малолітню дитину віком до 18 років дочку [PERSON] , оскільки це відповідатиме інтересам цієї дитини. Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком не є самостійною вимогою (при відсутності спору), предметом спору та по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, і вона жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною. А оскільки питання вирішується саме так, то необхідності в стягуванні аліментів з батька на утримання малолітньої дитини немає. Згідно ст. 263 ЦПК України суд повинен враховувати правову позицію Верховного Суду. Як передбачено статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Рекомендацією Rec (2006) 19 Комітету Ради Європи «Про політику на підтримку позитивного виховання дітей батьками», прийнятою 13 грудня 2006 року, у програмах і заходах з підтримки виховання дітей батьками має враховуватися важливість забезпечення певних стандартів матеріально-побутових умов, достатніх для реалізації завдань позитивного виховання дітей. Урядам належить подбати і про те, щоб діти та батьки мали доступ до належного обсягу різноманітних ресурсів (матеріальних, психологічних, соціальних і культурних). Виходячи з інтересів дитини, необхідно також приділяти першорядну увагу забезпеченню таких прав батьків, як право на відповідну підтримку з боку державних органів у виконанні своїх батьківських обов`язків. Особливу увагу слід приділяти сім`ям, які опинилися в складних соціально-економічних умовах і потребують більш конкретної підтримки. Необхідно також, щоб загальні програми доповнювалися адресними цільовими заходами. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Звичайно, якщо є обов`язки, то є і відповідальність. Так, відповідно до ч. 4 ст. 155 СКУ ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом в тому числі передбаченої ст. 164 Сімейного кодексу України, а саме мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши зібрані у справі докази суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд враховує, що відповідач визнав позовні вимоги і не заперечував проти їх задоволення. Суд приймає визнання позовних вимог, оскільки таке не суперечить закону та не порушує права чи свободи сторін. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 206 ЦПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Досудове врегулювання спору щодо цього питання (розірвання шлюбу та визначення місця мешкання дитини) не передбачене законодавством. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. \~ \~ \~ \~Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. В окремій думці у справі «М.С. проти України» суддя Карло Ранзоні наголошує, що, згідно з позицією ЄСПЛ, батьки повинні мати рівні права в спорах про опіку («Зоммерфельд проти Німеччини») і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків («Сахін проти Німеччини»). У Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» (Equality and shared parental responsibility: the role of fathers) № 2079 від 02 жовтня 2015 року [PERSON] твердо висловила позицію, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років. У зв`язку з цим, [PERSON] закликала всіх її членів, зокрема і Україну, забезпечити законодавчими нормами та адміністративною практикою рівність прав батьків щодо їх дітей. \~ \~ \~ \~Велика Палата ВС у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц також відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді питання щодо проживання дитини насамперед треба виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». \~ \~ \~ \~Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача чи їх дитини. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно вiдповiдача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно шлюбу, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Можливе твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог, неможливість утримання дітей - є припущенням. \~ \~ \~ \~У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При таких обставинах суд вважає можливим зустрічну позовну заяву задовольнити: встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з січня 2015 року по 01 грудня 2024 року, встановити факт припинення проживання однією сім`єю проживання [PERSON] та [PERSON] , які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, - з 01 грудня 2024 року, залишивши неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , проживати разом з батьком - [PERSON] , [INFO] , за його місцем мешкання на його самостійному вихованні та утриманні, а також стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 6.000 грн. щомісяця, на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , до повноліття дитини, починаючи стягнення з дати подання позову до суду, а також стягнути з відповідача судові витрати. В задоволенні позову [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON] - відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про припинення, розірвання шлюбу, встановлення факту та вирішення питання про визначення місця проживання дитини і стягнення аліментів в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved