Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

адвокат Крет О.І., діючи в інтересах [PERSON] на підставі ордеру серії ВС №1271218 від 27 березня 2024 року, [PERSON] на підставі ордеру серії ВС №127757 від 23 квітня 2024 року, [PERSON] на підставі ордеру серії ВС №1277555 від 23 квітня 2024 року, [PERSON] на підставі ордеру серії ВС №1277556 від 23 квітня 2024 року, [PERSON] на підставі ордеру серії ВС №1277552 від 23 квітня 2024 року, звернувся до суду з позовом до відповідача, відповідно до якого просив: встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; скасувати право власності на частину будівлі першого поверху зареєстровану за [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; визнати право власності на частину будівлі першого поверху за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/6 частині кожному. Позов мотивує тим, що 12 березня 2024 року Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою Львівської області видано позивачу [PERSON] відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] з посиланням на те, що оскільки нею не було вчинено жодних дій, що свідчать про прийняття спадщини, то вважається, що вона відмовилась від її прийняття, а тому видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на вищезазначене майно неможливо, оскільки таке свідоцтво було видане спадкоємцю, який прийняв спадщину. 13 березня 2024 року з аналогічних підстав Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою Львівської області було видано відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] позивачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а [INFO] - позивачу [PERSON] . Стверджує, що брат позивачів відповідач [PERSON] , якому у 1985 році було подаровано другий поверх спірного будинку, одноособово, не повідомивши позивачів, подав заяву про прийняття спадщини та не повідомив нотаріуса про інших спадкоємців. В подальшому [PERSON] про це позивачам також не повідомив та 27 серпня 2021 року оформив право власності на будинок в цілому незважаючи на те, що позивачі також успадкували перший поверх такого. Вважає, що такі дії [PERSON] щодо оформлення права власності виключно у свою власність порушують права позивачів, оскільки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] проживали разом зі спадкодавцем, вступили у фактичне володіння майном, а відтак прийняли спадщину, у зв`язку з чим [PERSON] міг оформити право власності лише на 1/7 першого поверху, а не на увесь перший поверх. Як на докази на підтвердження позовних вимог посилається на ухвалу Львівського обласного суду від 25 березня 1996 року, в якій встановлено, що відповідачі у зазначеній справі постійно проживали в будинку [ADDRESS] . Також на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 лютого 1996 року, в якому встановлено, що відповідачі були прописані у ньому з часу народження, однак проживали на житловій площі батька по [ADDRESS] . Вважає, що дані судові рішення встановлюють факт проживання разом зі спадкодавцем. Також посилається на картку профілактичних прививок сина [PERSON] - [PERSON] , в якій вказано домашній адрес: [ADDRESS], та наявні відмітки про прививки в 1991 році та 1992 році, що на думку представника позивача також підтверджує, що на момент смерті спадкодавця та після його смерті [PERSON] перебувала в даному будинку зі своїм малолітнім сином та вступила у володіння спадковим майном. Окрім того, доказами які додатково вказують на володіння користування майном вважає те, що [PERSON] та [PERSON] на даний час володіють та користуються окремими кімнатами на першому поверсі, проводили ремонт першого поверху, газифікацію. [PERSON] веде та заповнює книги по комунальних послугах, сплачує комунальні послуги, що на його думку свідчить про те, що вкладаючи значні кошти в майно, [PERSON] розраховувала, що дані кошти вкладає в майно, яке успадкувала від свого батька та матері. Вказана обставина підтверджуються також показами свідків. Додатково на підтвердження того, що спадкоємець [PERSON] та її брати отримали майно спадкодавця вказує на наявність записника померлого спадкодавця, який передав даний записник саме своїй доньці та фото з похорону батька, які вказують на присутність спадкоємців на похоронах. Як на правову підставу позовних вимог посилається на положення ст.ст. 524, 548, 549 ЦК Української РСР, пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року №4, пункт 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року №18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року за №152/361, та була чинна до 3 березня 2004 року, пункти 3.3, 3.4 розділу 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя від 29 січня 2009 року. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова в електронній формі через систему «Електронний суд» 24 квітня 2024 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом в порядку ч. 8 ст. 187 ЦПК України 25 квітня 2024 року було отримано витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо відповідача [PERSON] з якого вбачається, що зареєстрованим місцем проживання останнього є: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25 квітня 2024 року позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю такого вимогам п. 2 ч. 1 ст. 175, ч. 1, 4 ст. 177 ЦПК України та повідомлено позивачів про необхідність виправити недоліки позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання ухвали. При цьому даною ухвалою судом було встановлено, що даний позов підсудний Личаківському районному суду м. Львова відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, оскільки місцезнаходження нерухомого майна, щодо якого подано позов знаходиться на території [ADDRESS]. 7 травня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява представника позивачів Крета О.І. , разом з якою на виконання ухвали суду ним надано копію квитанції про доплату судового збору в розмірі 10514,76 грн. та докази надсилання відповідачу копій поданих до суду документів, а також у якій виправляє описку в позовній заяві та просить суд замість «заявник» вважати «позивач». Ухвалою суду від 10 травня 2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження у такій та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою підготовчого засідання 10 червня 2024 року було витребувано з Четвертої Львівської державної нотаріальної контори копію спадкової справи №582 після смерті [PERSON] 20 червня 2024 року до суду на виконання вказаної ухвали з Четвертої Львівської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи після смерті [PERSON] . Надалі справу неодноразово було призначено до розгляду в підготовчих засіданнях, зокрема 10 липня 2024 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою учасників справи в підготовче засідання, 12 вересня 2024 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою в підготовче засідання позивачів та їх представника, 27 вересня 2024 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою учасників справи в підготовче засідання, 16 жовтня 2024 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою учасників справи в підготовче засідання, в підготовчому засіданні 29 листопада 2024 року в розгляді справи було оголошено перерву у зв`язку з бажанням сторін врегулювати спір шляхом укладення мирової угоди, 8 грудня 2024 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою в підготовче засідання позивачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , 27 січня 2025 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з клопотанням представника позивачів. 28 лютого 2025 року представник позивачів адвокат Кожан-Юрдига О.Я., що діє в інтересах [PERSON] на підставі ордеру серії ВС №1340257 від 21 січня 2025 року, [PERSON] на підставі ордеру серії ВС №1341689 від 24 січня 2025 року, [PERSON] на підставі ордеру серії ВС №1350018 від 25 лютого 2025 року, [PERSON] на підставі ордеру серії ВС №1350019 від 26 лютого 2025 року, [PERSON] на підставі ордеру серії ВС №1350017 від 25 лютого 2025 року, подала до суду через систему «Електронний суд» уточнену позовну заяву, згідно з якою просить: встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном; визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом видане на ім`я [PERSON] 27 серпня 2021 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г., зареєстроване в реєстрі за № 1-619 на 46/65 частин житлового будинку [ADDRESS] в частині набуття права власності на це спадкове майно в цілому; визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на 1/6 частку кожному спадкового майна, яке складається з 46/65 частин житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , що належало спадкодавцю відповідно до реєстраційного посвідчення виданого Львівським міжміським Бюро технічної інвентаризації 27 лютого 1992 року, записаного в реєстрову книгу №1 за реєстровим записом №6450; судові витрати, документальне підтвердження яких буде надано не пізніше п`яти днів після ухвалення рішення суду, покласти на відповідачів. Додатково уточнену позовну заяву в частині позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном мотивує тим, що позивачі проживали однією сім`єю разом зі своїм батьком [PERSON] зі свого народження кожен й до дня його смерті [INFO] у будинку [ADDRESS] , що підтверджується наданими доказами, в тому числі актами, складеним сусідами, матеріалами цивільної справи №2-149 за 1996 рік, нотаріально посвідченою заявою свідка [PERSON] , заявою відповідача [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину, показами свідків, витягами з актів запису реєстрації народжень позивачів, амбулаторними картками позивачів. Вказує, що встановлення факту прийняття спадщини шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном для позивачів має юридичне значення, оскільки надасть можливість реалізувати право на спадщину за законом. Вважає, що оскільки позивачі проживали разом із спадкодавцем до дня його смерті, у встановлений строк вступили в управління та володіння спадковим майном, що свідчить про прийняття ними спадщини після смерті батька, а відтак, в силу положень ст. 548 ЦК УРСР це майно належить позивачам з моменту відкриття спадщини. Щодо позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно додатково звертає увагу на те, що [PERSON] , діючи через свого представника [PERSON] прийняв спадщину за законом після смерті свого батька, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Нотаріусом було зроблено запис про те, що факт прийняття спадщини [PERSON] підтверджується наявністю у нього правовстановлюючих документів на 46/65 частки будинку, що належить спадкодавцю. Однак у цій заяві на відміну від попередньої заяви від 11 листопада 1997 року відповідач [PERSON] не вказав про наявність інших спадкоємців, що не відповідає дійсності та вказана інформація нотаріусом належним чином перевірена не була. Вказує, що захистити/відновити законні права та інтереси позивачів по справі на спадкове майно у позасудовий спосіб (а саме шляхом вчинення нотаріальних дій) неможливо, оскільки позивачі отримали нотаріальні відмови у вчиненні нотаріальних дій щодо видачі їм свідоцтв про право на спадщину за законом. В позасудовому порядку позивачі здійснити спадкування спадкового майна після смерті спадкодавця [PERSON] не мають можливості. За вказаних вище обставин, беручи до уваги те, що спадкодавець [PERSON] набув право на спадкове майно з підстав, що не заборонені законом, тобто правомірно, позивачі по справі у встановлений строк вступили в управління та володіння спадковим майном, тобто як спадкоємці за законом прийняли цю спадщину; те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, вважають, що заявлені позивачами позовні вимоги підставні та підлягають задоволенню. Окрім того також 28 лютого 2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшли клопотання представника позивачів Кожан-Юрдиги О.Я. про витребування доказів, про залучення третьої особи, про забезпечення доказів шляхом їх витребування. Протокольними ухвалами підготовчого засідання 28 лютого 2025 року прийнято заяву про уточнення позовних вимог, відмовлено в задоволенні клопотання про забезпечення доказів шляхом їх витребування, залишено відкритим раніше подане клопотання про виклик свідків, задоволено клопотання про витребування доказів (матеріалів цивільної справи), залучено у якості третьої особи державного нотаріуса Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г. 17 березня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява представника позивачів Кожан-Юрдиги О.Я. про забезпечення позову. Ухвалою суду від 17 березня 2025 року заяву представника позивачів задоволено, накладено арешт шляхом заборони відчуження на 46/65 частки житлового будинку [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27 серпня 2021 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г., зареєстроване в реєстрі за №1-619. Також 17 березня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшли клопотання представника позивачів Кожан-Юрдиги О.Я. про виклик і допит свідків, а також клопотання про надання додаткового строку на подання письмових доказів та приєднання їх до матеріалів справи. Протокольними ухвалами підготовчого засідання 17 березня 2025 року задоволено клопотання про виклик свідків, відмовлено в задоволенні клопотання про забезпечення доказів шляхом їх витребування, за клопотанням представника встановлено позивачу додатковий строк для подачі письмових доказів та долучено до матеріалів справи додані разом з клопотанням докази. Ухвалою суду від 4 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 16 травня 2025 року заслухано вступне слово представника позивача Кожан-Юрдиги О.Я. , яка позов підтримала з мотивів, викладених в позовній заяві та уточній позовній заяві, встановлено порядок дослідження доказів, допитано у якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зокрема допитана у якості свідка [PERSON] вказала, що є сусідкою [PERSON] , які проживають всімох в будинку [ADDRESS] , а вона живе в суміжному будинку [ADDRESS] . З [PERSON] спілкується як сусідка, неодноразово була в них в будинку. Знала [PERSON] , який проживав у зазначеному будинку до дня його смерті, та з ним проживали його діти, дружина та його мати. [PERSON] жив на другому поверсі. Вказала, що всі діти померлого проживали в будинку з народження та були на похованні [PERSON] . Допитана у якості свідка [PERSON] вказала, що проживає на [ADDRESS] , [PERSON] є її далекою родичкою. Зазначила, що це була багатодітна сім`я, всі семеро дітей виросли в спірному будинку на [ADDRESS] , один з дітей - [PERSON] помер. За життя бабуся обіцяла [PERSON] частину будинку, де вона проживала, що потім і зробила, [PERSON] зробила в цих кімнатах ремонт. Вказала, що [PERSON] одружився і жив на другому поверсі, інші діти жили на першому поверсі, всі жили разом до смерті батька. Допитана у якості свідка [PERSON] вказала, що [PERSON] є її подругою, неодноразово була в неї в гостях, там були брати останньої. Всі проживали разом, всі були на похороні. В будинку на [ADDRESS] , свідок бувала дуже часто, майже через день. [PERSON] були зареєстровані на [ADDRESS] , однак проживали в батька на [ADDRESS] . До смерті батька всі діти проживали там, [PERSON] помер, [PERSON] проживав на 2 поверсі, де була окрема кухня, однак вхід був спільним, на похороні всі були присутні. [PERSON] зробила ремонт в половині будинку, де до того жила бабуся. В судовому засіданні 9 червня 2025 року допитано у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Допитана у якості свідка [PERSON] вказала, що є сестрою померлого [PERSON] . Коли отримали вказаний будинок і проживала в такому перед смертю матері їй відводили верхню частину. Мати казала, що кухня і кімната має відійти [PERSON] , верхній поверх віддала похреснику. Брат [PERSON] помер [INFO] , мати померла [INFO] . В 1991-1992 роках в будинку проживали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] проживав внизу, користувався трьома кімнатами і кухнею, [PERSON] користувалась кімнатою та іншою кухнею. В будинку було три кухні - одна на верху та дві внизу. На похороні брата всі були присутні та спільно поставили пам`ятник. Допитана у якості свідка [PERSON] вказала, що [PERSON] був колегою її чоловіка, вони дружили, свідок була хресною [PERSON] , бувала в спірному будинку. За життя бабця [PERSON] казала, що після її смерті її частина має належати [PERSON] . В 1991-1992 роках [PERSON] проживав разом зі всіма дітьми, жив на нижньому поверсі, на другому поверсі жив [PERSON] . Була на похороні, там також були всі діти померлого. Допитана у якості свідка [PERSON] вказала, що знає [PERSON] майже з дитинства, дружили та ходили часто одна до одної в гості, знала її бабусю, яка казала, що свою частину будинку перепише [PERSON]. І зараз зустрічаються та ходять в гості. [PERSON] помер доволі молодим. В 1991-1992 роках бувала в будинку, [PERSON] проживав з дружиною та дітьми, [PERSON] проживав на другому поверсі, всі інші на першому, жили однією сім`єю. На похованні [PERSON] була, були присутні всі діти. Допитаний у якості свідка [PERSON] вказав, що [PERSON] знає давно, знав ще їх дідуся, бо їх батьки спілкувалися, добре знає братів [PERSON] , часто в них був та досі буває. Вказав, що [PERSON] не має іншого житла, робила ремонт в будинку, свідок їй допомагав - привозив будівельні матеріали. [PERSON] проживає в частині будинку, де раніше жила бабуся, зробила там ванну, туалет, нову підлогу. В 1991-1992 роках [PERSON] всі жили в одному будинку, [PERSON] після одруження жив на другому поверсі будинку, а тато, мама і діти всі жили внизу однією сім`єю. В судовому засіданні 27 червня 2025 року допитано у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Допитана у якості свідка [PERSON] вказала, що проживає на [ADDRESS] , з дитинства добре знає [PERSON] , знала її батьків та братів. [PERSON] є її сусідкою, з дитинства та до теперішнього часу проживає в спірному будинку. Свідок проживає з народження з 1963 року на [ADDRESS]. Батько [PERSON] був лікарем, його всі поважали, свідок неодноразово в них була. [PERSON] жив на другому поверсі, [PERSON] жила з бабусею, всі жили в одному будинку. Вказала, що підписувала акт, підтвердила зміст такого. Допитана у якості свідка [PERSON] вказала, що проживає на [ADDRESS] , є сусідкою [PERSON] , виросли поруч. В спірному будинку проживала [PERSON] та всі її брати, проживали всі разом. [PERSON] з народження проживала в спірному будинку та проживає в ньому дотепер. Свідок знала бабусю та дідуся [PERSON] , в них були нормальні відносини, бувала в них в будинку та знала їх батьків. Батько [PERSON] був лікарем, допомагав при хворобах. [PERSON] проживав на першому поверсі з дітьми, мама була вдома, бо була велика сім`я. Була на похороні [PERSON] , діти також були присутні. В 1991-1992 рока діти жили разом з [PERSON] . Підтвердила, що підписувала акт та викладене в такому відповідає дійсності. Допитана у якості свідка [PERSON] вказала, що проживає на [ADDRESS] , де живе з 1977 року, знає всіх [PERSON] , знала їх діда та бабу, тата та маму, їх батько був лікарем. Бачились дуже часто, [PERSON] жили дружно, однак їх батько рано помер. [PERSON] не має дітей, коли всі роз`їхались в будинку лишились проживати він та [PERSON] . Свідок щороку бувала в будинку, бо щороку ходили колядувати на церкву. Вказала, що з осені 1991 року до весни 1992 року [PERSON] проживав разом з дітьми. Свідок була на похороні, там були всі діти. Також підтвердила, що підписувала акт та згідна зі змістом такого. Допитана у якості свідка [PERSON] вказала, що проживає на [ADDRESS] , знає родину [PERSON] з народження, в дитинстві гралась з сторонами та дружила з ними. Всі [PERSON] жили разом, знала [PERSON] , діти жили в будинку від народження. З осені 1991 року до весни 1992 року [PERSON] проживав на [ADDRESS] , разом з дітьми, бувала в них вдома, вони вели спільне господарство. Свідок була присутня на похороні, де також були всі діти [PERSON] . Підтвердила, що підписувала акт та читала його, викладене в такому відповідає дійсності. Допитана у якості свідка [PERSON] вказала, що проживає на [ADDRESS] , знає [PERSON] як сусідів, однак з сторонами особисто близько не знайома. Проживає на [ADDRESS] з 1946 року, [PERSON] разом з нею були переселені з Польщі, проживали в будинку навпроти магазину, бувала в них, оскільки їх дід мав коней та їм допомагав. Діти жили разом з батьками, жили в спірному будинку від народження. В 1991-1992 роках всі жили разом. Вказала, що підписувала акт, зі змістом знайома та з ними згідна. В судовому засіданні 10 жовтня 2025 року представник позивачів Кожан-Юрдига О.Я. позов підтримала з мотивів, викладених у такому, вважала за можливе завершити розгляд справи. Повідомила, що докази понесених судових витрат надасть протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення. Належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання відповідач в таке повторно не з`явився, явку свого представника не забезпечив, відзиву на позов, клопотання про відкладення розгляду справи чи будь-яких інших клопотань чи заяв до суду не подав. Третя особа, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання в судове засідання також не з`явилась, 7 липня 2025 року на адресу надійшов лист завідуючої Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Ярошенко Ж., в якому остання просить розглядати справу за відсутності держнотконтори. За таких обставин, відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 223 ЦПК України суд вважав за можливе провести судове засідання у відсутності відповідача та представника третьої особи, ухвалити рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи, та 10 жовтня 2025 року перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Заслухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема згідно з пунктами 1 та 2 такої одними з таких способів в тому числі є визнання права та визнання правочину недійсним. При цьому перелік способів захисту є невичерпним, оскільки абз. 12 вказаної частини статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. А відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення Судовим розглядом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] є дітьми [PERSON] , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження та витягами з Даржавного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження сторін (т. 1 а.с. 83, 87-88, 112 зв., 118-125, 129). Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 18 квітня 1992 року батько сторін [PERSON] помер [INFO] в віці 48 років, про що складено відповідний актовий запис про смерть (т. 1 а.с. 82 зв., 85). При цьому відповідно до довідки, виданої ЖЕК-507 Личаківського району, [PERSON] проживав та був прописаний постійно по день смерті за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 83). За життя померлому належало 46/65 частин будинку, що знаходиться у [ADDRESS] , який був набутий ним на підставі договору дарування від 25 травня 1985 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Храмовою О.В. (т. 1 а.с. 91), про що 27 лютого 1993 року було видано реєстраційне посвідчення (т. 1 а.с. 92). 11 листопада 1992 року відповідач [PERSON] звернувся в Четверту Львівську державну нотаріальну контору з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] вказуючи, що крім нього спадкоємцями є в тому числі позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 91). За заявою відповідача було відкрито спадкову справу №582 за 1997 рік. 27 серпня 2021 року [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою 1 лютого 2021 року за реєстровим №1-15, звернувся в Четверту Львівську державну нотаріальну контору з ще одною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , після смерті якого залишилось спадкове майно - 46/65 частин житлового будинку [ADDRESS] , вказуючи, що спадщину його довіритель прийняв (т. 1 а.с. 98). При цьому на даній заяві наявна відмітка державного нотаріуса Мігущенко З.Т. про те, що факт прийняття спадщини [PERSON] підтверджується наявністю у нього правовстановлюючих документів на 46/65 частки будинку, що належить спадкодавцю. 27 серпня 2021 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Т. було видано відповідачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом щодо майна померлого [PERSON] , а саме на 46/65 частин житлового будинку [ADDRESS] (т. 1 а.с. 109). Водночас, 12 березня 2024 року позивач [PERSON] також звернулася в Четверту Львівську державну нотаріальну контору з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , на день смерті якого залишилось спадкове майно - 46/65 частин житлового будинку [ADDRESS] (т. 1 а.с. 112). У відповідь на вказану заяву 12 березня 2024 року Четверта Львівська державна нотаріальна контора надала позивачу [PERSON] лист про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, вказуючи у такому, що оскільки позивач не вчинили жодних дій, що свідчать про прийняття нею спадщини, вважається, що вона відмовилась від її прийняття. Зазначили, що видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом на вищезазначене майно неможливо, оскільки таке свідоцтво було видане спадкоємцю, який прийняв спадщину (т. 1 а.с. 114 зв.). 13 березня 2025 року з заявами аналогічного змісту про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] в Четверту Львівську державну нотаріальну контору звернулися позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а.с. 127, 128, 128 зв.). У відповідь на вказані заяви 13 березня 2024 року Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] також було надано листи про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з аналогічних підстав (т. 1 а.с. 133 зв. - 134 зв.). Окрім того 12 квітня 2024 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діяла [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Шімоном Бржезіною, нотаріусом м. Праги 22 березня 2024 року, також звернувся в Четверту Львівську державну нотаріальну контору з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] (т. 1 а.с. 135), у відповідь на яку нотаріальною конторою 12 квітня 2024 року теж було надано лист про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тих же підстав (т. 1 а.с. 138). 24 квітня 2024 року позивачі звернулися до суду з даним позовом, у якому стверджують що фактично прийняли спадщину після смерті батька [PERSON] , оскільки постійно проживали з ним до його смерті, та відтак відповідач одноосібно отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на все спадкове майно порушив їх права на оформлення спадщини. При цьому в ході розгляду справи з наданих документів судом також встановлено, що спадкоємцями до майна померлого окрім позивачів та відповідача були також дружина померлого та мати сторін [PERSON] та ще один син померлого [PERSON] , згідно з зазначеними в заявах по суті справи відомостями такі померли до оформлення [PERSON] права на спадщину, докази на підтвердження даних обставин в матеріалах справи відсутні, водночас дана обставина ніким не оспорюється, [PERSON] та [PERSON] жодних претензій щодо спадкового майна не заявляли, та суд згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України не може вийти за межі заявлених вимог. Згідно з пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. При цьому згідно з пунктом 4 таких ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року. Так відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР (тут і надалі в редакції, чинній станом на день смерті спадкодавця 17 квітня 1992 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 526 ЦК Української РСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу). Згідно з ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК Української РСР було визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. При цьому згідно з ст. 549 вказаного Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 553 ЦК Української РСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4, «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» передбачений ст. 549 ЦК шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Згідно з пунктом 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, що була чинна станом на день смерті спадкодавця, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Аналогічні положення містяться в пункті 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5, що була чинній станом на подання відповідачем першої заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину в 1997 році. В пунктах 3.3, 3.4 розділу 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя від 29 січня 2009 року, звернуто увагу на те, що ЦК УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Разом з тим, сам по собі факт проживання в іншій частині будинку, виділеній в натурі, зберігання відсутньою особою реєстрації (прописки) у спадковій частині будинку не вважається прийняттям спадщини. Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічний паспорт, реєстраційний талон) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються нотаріусом з врахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і за відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. При цьому вказані положення цивільного законодавства щодо встановлення факту прийняття спадщини можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась до набрання чинності новим ЦК. Так з рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 лютого 1996 року в цивільній справі №2-149 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання втрати права на житлову площу вбачається, що позивач [PERSON] вказувала, що відповідачі є її онуками та були прописані в неї з часу народження, оскільки в неї була прописана дочка [PERSON] - мати відповідачів, яка померла в 1995 році, однак з часу народження вони проживали на житловій площі батька на [ADDRESS] . Вказувала, що на час розгляду справи деякі відповідачі залишались проживати за вказаною адресою, а зокрема [PERSON] та [PERSON] проживають у своїх дружин (т. 1 а.с. 16-18, т. 2 а.с. 112-113). Ухвалою Львівського обласного суду від 25 березня 1996 року, за касаційною скаргою [PERSON] та [PERSON] на вказане рішення, встановлено, що відповідачі (в тому числі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ) з часу народження постійно проживали на житловій площі батька по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 36-39, т. 2 а.с. 116-121). Згідно з актом №1 від 29 січня 2025 року, складеним сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у будинку [ADDRESS] постійно до дня своєї смерті [INFO] проживав [PERSON] , [INFO] . До дня смерті [PERSON] разом з ним постійно проживали: дружина [PERSON] (померла [INFO] ) та діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 211-212). Відповідно до акту №2 від 29 січня 2025 року сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтверджують факт того, що у будинку [ADDRESS] постійно проживала родина [PERSON] . У склад сім`ї власника будинку [PERSON] входила дружина [PERSON] (померла [INFO] ) та діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Діти постійно з дня свого народження і до смерті батька [INFO] проживали у будинку [ADDRESS] . Також сусіди підтверджують факт того, що [PERSON] до дня своєї смерті [INFO] з дружиною [PERSON] та дітьми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, піклувалися один про одного (т. 1 а.с. 213-214). Згідно з актом від 31 січня 2025 року складеним сусідами буд. [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , у будинку [ADDRESS] проживала [PERSON] , [INFO] , яка була донькою колишньої власниці будинку [PERSON] . Після укладення шлюбу з [PERSON] , [PERSON] змінила місце свого проживання і постійно до дня своєї смерті (серпень 1995 року) проживала у будинку чоловіка на [ADDRESS] . Спільні діти [PERSON] та [PERSON] : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , були зареєстровані у будинку [ADDRESS] кожен з дня свого народження, однак ніхто з них ніколи за адресою місця реєстрації не проживав, а були зареєстровані через те, що це була адреса реєстрації їхньої матері. Сусідам відомо, що [PERSON] зверталася до суду для зняття з реєстрації своїх онуків, оскільки вони постійно проживали на [ADDRESS] (т. 1 а.с. 215). При цьому допитані в судовому засіданні у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повністю підтвердили викладені в актах обставини, зокрема те, що позивачі з моменту народження та до смерті спадкодавця [PERSON] проживали з ним як члени сім`ї в належній спадкодавцю частині будинку [ADDRESS] . Показання даних свідків є логічними та послідовними, узгоджуються між собою та з іншими доказами у справі, а тому суд приймає такі до уваги як належний доказ факту прийняття позивачами спадщини. З врахуванням того, що [PERSON] було надано особисто показання в судовому засіданні, суд не бере до уваги надану стороною позивача нотаріально засвідчену заяву останньої від 11 лютого 2025 року (т. 1 а.с. 248-249, т. 2 а.с. 9-10), оскільки згідно з ч. 1 ст. 213 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. Також судом не беруться до уваги надані фото з церемонії поховання [PERSON] (т. 1 а.с. 29-30, т. 2 а.с. 96-97), оскільки такі посвідчують лише факт присутності позивачів на даній церемонії в будинку, а не загалом факт їх постійного проживання в такому. Водночас суд бере до уваги те, що в позивачів наявний оригіналу технічного паспорта на жилий будинок індивідуального житлового фонду [ADDRESS] , інвентарний номер 1160, реєстровий номер 6450, виданого Львівським бюро технічної інвентаризації 14 лютого 1992 року, копію якого долучено до матеріалів справи (т. 1 а.с. 235-239). Також на замовлення позивача [PERSON] 4 вересня 2023 року було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] (т. 2 а.с. 46-51). При цьому в позивачів наявні особисті папери [PERSON] : ощадні книжки (т. 2 а.с. 54-55, 56-57), диплом (т. 2 а.с. 58), профспілковий квиток (т. 2 а.с. 59-60), свідоцтво про народження (т. 2 а.с. 61), військовий квиток (т. 2 а.с. 62-63), записник (т. 2 а.с. 64-66). З наданих копій квитанцій вбачається, що послуги з газопостачання за адресою: [ADDRESS] , оплачують зокрема позивачі [PERSON] та [PERSON] (т. 2 а.с. 67-73, 76-84, 91). Газифікація першого поверху будинку була виконана на замовлення [PERSON] (т. 2 а.с. 74, 75, 85-86), та нею було укладено договір на надання послуг з вивезення побутових відходів за даною адресою (т. 2 а.с. 87-90) та здійснюється оплата таких (т. 2 а.с. 92-93). На замовлення позивачів [PERSON] та [PERSON] було здійснено перевірку та прочищення димових та вентиляційних каналів будинку (т. 2 а.с. 94). При цьому як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописки №б/н від 25 серпня 2021 року, яку було подано [PERSON] нотаріусу для отримання свідоцтва про право на спадщину, станом на 25 серпня 2021 року в будинку [ADDRESS] були зареєстровані в тому числі позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а.с. 84) та в позовній заяві та інших заявах по суті справи вони зазначають вказану адресу як їх місце проживання (т. 1 а.с. 1). Також суд звертає увагу на те, що звертаючись 11 листопада 1992 року в Четверту Львівську державну нотаріальну контору з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька відповідач [PERSON] визнавав, що крім нього спадкоємцями є в тому числі позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 91), а під час розгляду даної справи судом жодних заперечень щодо даних обставин не висловлював, відзиву не подав, під час підготовчого провадження у справі його представник брав участь у кількох підготовчих засіданнях, в яких вказував, що відповідач бажає врегулювати спір мирним шляхом, однак дійти згоди щодо змісту мирової угоди сторонам не вдалось. Відтак, оцінивши надані докази на їх належність, допустимість та достовірність, їх достатність і взаємний зв`язок, суд приходить до висновку, що вказаними вище доказами в їх сукупності повністю підтверджується факт прийняття позивачами спадщини після смерті їх батька [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Так згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з частиною першою статті 1267 ЦК України частки кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Аналогічно в ст. 548 ЦК Української РСР було визначено, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ст. 560 ЦК Української РСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. А відповідно до ст. 562 ЦК Української РСР поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом. При цьому згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для прав у нотаріальному порядку. Так відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. При цьому згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 20 березня 2025 року у справі №522/11093/23, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. Видача свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) одному із спадкоємців унеможливлює завершення оформлення своїх спадкових прав іншим із спадкоємців. Аналізуючи дані норми Верховний Суд у вказаній справі прийшов до висновку про те, що з огляду на викладене, оскільки спадкоємцями першої черги за законом після смерті спадкодавця були позивач та відповідач, які у рівних частках прийняли спадщину, так як на час смерті спадкодавця проживали разом із ним, фактично вступили в управління та розпорядження належним йому майном, що підтверджується належними і допустимими доказами, тому відповідач не мав права отримувати свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно, що належало померлій, оскільки позивач також фактично прийняла спадщину як спадкоємець першої черги за законом. Реєстрації всього спадкового майна на ім`я відповідача з розміром частки 1/1 позбавляє позивача можливості реєстрації за нею своєї частки на спадкове майно шляхом звернення до нотаріуса. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак, оскільки судом встановлено, що позивачі та відповідач прийняли спадщину після смерті батька [PERSON] у рівних частках шляхом фактичного вступу в управління та розпорядження належним йому майном, отримання відповідачем [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на все спадкове майно перешкоджає позивачам завершити оформлення своїх спадкових прав та порушує їх право власності, а тому порушені права позивачів підлягають захисту шляхом часткового скасування такого свідоцтва про право на спадщину та визнання за кожним з позивачів права власності в порядку спадкування на 1/6 частку спадкового майна, а позов підлягає частковому задоволенню. Зокрема суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 1 ст. 358 ЦПК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. При цьому відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. А відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20, якщо особа звернулася до суду по захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, то виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до відповідного порушення, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Так у даному випадку позивачі просять визнати частково недійсним та скасувати видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом в частині набуття права власності на це спадкове майно в цілому. Водночас, у разі скасування такого свідоцтва в частині набуття відповідачем права власності на це спадкове майно в цілому, як просять позивачі, виникне правова невизначеність пов`язана з тим, що за відповідачем не буде визначено частки права власності на спадкове майно, хоч йому видано свідоцтво про право на спадщину, яке залишатиметься чинним, та це в подальшому унеможливить управління позивачами належним їм спадковим майном, що належатиме їм на праві спільної часткової власності, оскільки одна з часток спадкового майна, яка успадкована відповідачем, не буде за ним зареєстрована. З врахуванням наведеного суд вважає за необхідне визнати частково недійсним та скасувати видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом в частині набуття права власності на 5/6 спадкового майна, оскільки таким чином за відповідачем буде збережено право власності в порядку спадкування на 1/6 спадкового майна, та це забезпечить реалізацію спадкових справ всіх спадкоємців померлого. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Також у відповідності до положень ст. 141, п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Частинами 1, 2 ст. 141 Кодексу визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому згідно з ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Оскільки суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог, водночас спір виник внаслідок неправильних дій сторони відповідача щодо одноосібного оформлення права на спадщину при наявності інших спадкоємців до майна померлого, про що йому було відомо, суд вважає за можливе стягнути з відповідача всю суму судового збору, сплаченого позивачами за звернення до суду з даним позовом, а саме 13080,69 грн., сплата якого підтверджується наданими позивачами квитанціями (т. 1 а.с. 40, 57). Суд ухвалюючи рішення у справі, не вирішує питання стягнення судових витрат понесених позивачами на правничу професійну допомогу, оскільки доказів понесення таких станом на час не надано, а лише заявлено про такі. Крім того, у відповідності до положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України вжиті ухвалою суду від 17 березня 2025 року заходи забезпечення позову, якою накладено арешт шляхом заборони відчуження на 46/65 частки житлового будинку [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27 серпня 2021 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г., зареєстроване в реєстрі за №1-619, слід скасувати.

Outcome: partial