Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

21 липня 2025 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] , представник позивача, адвокат Шишкін Віталій Миколайович до Верхньодніпровської міської ради про визнання права постійного користування земельною ділянкою. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням № 41 від 21 жовтня 1992 року Дніпровокам`янської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області позивачу надано у постійне користування земельну ділянку площею 27 га, з яких 27 га ріллі та видано Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею, а не на право постійного користування. Голова сільської ради пояснив позивачу це відсутністю на той час бланків актів відповідного зразку та пообіцяв у майбутньому замінити акт, або виправити титул права землекористування. Станом на теперішній час Дніпровокам`янську сільську раду ліквідовано шляхом приєднання до Верхньодніпровської міської ради. Крім того, як зазначає позивач, у акті помилково вказаний розмір земельної ділянки 30.5 га, а не 27 га, як вказано у рішенні. 25\~жовтня 2001року Верховною Радою України прийнято нову редакцію Земельного кодексу України. Розділом III «ПРАВА НА ЗЕМЛЮ» цього кодексу такий вид права, як «Довічне успадковане володіння землею» не передбачено взагалі. Відповідно до п. 2 Рішення Верхньодніпровської міської ради надано дозвіл позивачу на розробку технічної документації Із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 30,5 га для ведення фермерського господарства на території Верхньодніпровської міської ради (територія колишньої Дніпровокам`янської сільської ради), що використовується відповідно до Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 594 від 20.11.1992 року та на поділ земельної ділянки з кадастровим 1221084400:01:057:0014. Внаслідок перевірки меж земельної ділянки остаточно визначено її розмір-28,1689 га та отримано кадастровий 1221084400:01:057:0016. У 2024 році позивач звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації Верхньодніпровської міської ради із заявою про державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 1221084400:01:057:0016, однак, отримав Рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій № 75328214, через те, що вид права довічного успадковуваного володіння землею у державному реєстрі речових прав відсутній Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. від 22 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. від 19 серпня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, та надали пояснення фактично встановленим матеріалам справи. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, ухвалити у справі законне та обґрунтоване судове рішення, судові витрати понесені Позивачем у справі віднести на рахунок Позивача, оскільки спірне питання у справі виникло не з вини Верхньодніпровської міської ради. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.\~55\~Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Відповідно до копії рішення № 41 від 21 жовтня 1992 року Дніпровокам`янської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області [PERSON] надано у постійне користування земельну ділянку площею 27 га, з яких 27 га ріллі та видано Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею від 20 листопада 1992 року, у якому зазначено, що [PERSON] надається у довічне успадковуване володіння 30,5 гектарів землі в межах згідно з планом землеволодіння. Відповідно до п. 2 Рішення Верхньодніпровської міської ради надано дозвіл [PERSON] на розробку технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 30,5 га для ведення фермерського господарства на території Верхньодніпровської міської ради (територія колишньої Дніпровокам`янської сільської ради), що використовується відповідно до Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 594 від 20.11.1992 року та на поділ земельної ділянки з кадастровим №1221084400:01:057:0014., що підтверджується копією відповідного витягу з рішення. З метою виготовлення технічної документації із землеустрою позивач звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТ-ГРУП», що підтверджується копією відповідної заяви. Відповідно до копії Технічної документації із землеустрою та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку остаточно визначено її розмір - 28,1689 га та отримано кадастровий 1221084400:01:057:0016. Відповідно до копії рішення державного реєстратора № 75328214 від 01 жовтня 2024 року про відмову в проведенні реєстраційних дій, вид права довічного успадковуваного володіння землею у державному реєстрі речових прав відсутній. За приписами ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 19\~Закону України\~«Про фермерське\~господарство» визначено, що до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 Земельного кодексу України(пункт 2 частини 1статті 29 Закону № 2009-XII). За змістом статей 6, 50\~ЗК України\~18\~грудня 1990\~року №\~561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної\~Ради України № 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної\~Ради України\~від 13\~березня 1992\~року №\~2200\~«Про прискорення\~земельної реформи\~та приватизацію\~землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України. Пунктом 6 розділу Х\~«Перехідні положення»\~ЗК України 2001\~року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. У Рішенні Конституційного\~Суду України\~від 22\~вересня 2005\~р.\~№5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України(є неконституційними), положення: - пункту 6 розділу Х\~"Перехідні\~положення"\~ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6 Постанови Верховної Ради\~України "Про\~земельну реформу"\~від 18\~грудня 1990\~року N\~563-ХII\~з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Така правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, провадження № 14-487цс19. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що є встановлені законні підстави задовольнити позов і визнати за позивачем право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1221084400:01:057:0016, площею 28,1689 га, яка належить позивачу на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що спірні правовідносини у вказаній справі виникли з вини позивача, оскільки останній своєчасно не звернувся до відповідних органів для приведення документів про право власності на земельну ділянку у відповідність до діючого законодавства, суд вважає за необхідне понесені судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Outcome: approved