Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, просив зобов`язати ЛКП «Львівелектротранс» повернути кошти за талони, надати документи, згідно з якими нав`язувався обмін з доплатою, пояснити причини його ненадання й відсутності на офіційному сайті, надати відповіді на його звернення по цій темі та пояснити ненадання, пояснити, що за експертиза талонів передбачена при обміні талонів на гроші, її процедуру та якими нормами передбачена, а також просив стягнути моральну шкоду в сумі 20000 грн. Позов мотивує тим, що у 2021 р. відповідач пропонував обмін квитків попередньої вартості на більшу. Чомусь була встановлена доплата за кожен обмінюваний квиток на суму різниці вартості, інкаше старі анульовувались. Документ, яким передбачався такий обмін позивачу не надано. В обміні на гроші відмовлено. На скарги, подані у приймальню відповідача, як і на скаргу на гарячу лінію ЛКП «Львівелектротранс» відповіді надано не було. При візиті до ЛКП «Львівелектротранс», після відповіді Держпродспоживслужби, що буде обмін квитків на гроші, заступник начальника ЛКП «Львівелектротранс» вимагала здати талони позивача на експертизу. Проводити експертизу за участю позивача відмовились. Суму моральної шкоди обґрунтовує по відчуттях від тої мороки, втрати часу, енергії, яку спричинили дії відповідача, а також ризиків зараження COVID. Позивач, будучи присутнім в судовому засіданні 01.12.2023 року позовні вимоги підтримав, просив задоволити з підстав, зазначених у позовній заяві. Після цього в судові засідання неодноразово викликався, проте не з`являвся. У позовній заяві просив здійснювати розгляд справи за його відсутності. А тому з метою додержання розумних строків розгляду справи, суд вважає за необхідне здійснити розгляд справи за відсутності позивача. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, вважає позов безпідставним, просила відмовити у задоволені позову. Пояснила, що позивач прийшов на особистий\~прийом до ЛКП «Львівелектротранс», проте квитків не надав. Позивачу пропонували здійснити обмін квитків з доплатою, на що останній відмовився, та відмовився надавати квитки. Документу, в якому передбачено обмін з доплатою, немає, вказане нічим не регулюється. Пояснила, що сторона відповідача не заперечує щодо обміну квитків або повернення грошових коштів, але для цього необхідно щоб позивач надав відповідачу оригінали невикористаних квитків на проїзд в електротранспорті м. Львова. Відповідач має перевірити, що зазначені квитки не були використані позивачем (відсутність відбитку компостера). Позивач вказаних дій не вчинив, а тому в задоволенні позову просила відмовити. Крім цього представником відповідача подано додаткові письмові пояснення у справі, згідно з якими ЛКП «Львівелектротранс» вважає позовні вимоги безпідставними зважаючи на таке. Листом від 10.06.2021 вих.№07-962 ЛКП «Львівелектротранс» повідомило позивача про можливість компенсації вартості невикористаних квитків на проїзд в електротранспорті м.Львова придбаних Позивачем. В цьому ж листі повідомлено, що для отримання компенсації вартості невикористаних квитків на проїзд в електротранспорті м.Львова позивачу необхідно звернутись за адресою ЛКП «Львівелектротранс» (м. Львів, вул. Сахарова, 2) та надати оригінали невикористаних квитків на проїзд в електротранспорті м. Львова. 26.10.2021 у приміщенні ЛКП «Львівелектротранс» за адресою м. Львів, вул. Сахарова, 2. Проте позивач відмовився надати оригінали невикористаних квитків, та навіть, відмовився їх пред`явити, вимагаючи: «Спочатку поверніть мені кошти а потім я поверну Вам квитки». Пізніше в цей день позивач знову звернувся із заявою від 26.10.2021, на яку йому було надано відповідь від 01.11.2021 № 07/1984 та роз`яснено, що для отримання компенсації вартості невикористаних квитків на проїзд в електротранспорті необхідно звернутись за адресою ЛКП «Львівелектротранс» (м. Львів, вул. Сахарова, 2) та надати оригінали невикористаних квитків на проїзд в електротранспорті м. Львова. Лише після огляду (перевірки на автентичність та їх невикористання (відсутності відбитку компостера) зазначених квитків буде можлива компенсація їхньої вартості. Проте позивач так і не надав навіть для огляду жодних квитків та не підтвердив будь-яким способом факту наявності в нього таких квитків. Тому у ЛКП «Львівелектротранс» не виникло правових підстав для компенсації позивачу вартості невикористаних квитків на проїзд в електротранспорті м.Львова. Заслухавши думку учасників, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до такого висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін (статті\~12,\~13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] 01.06.2021 року звернувся до ЛКП «Львівелектротранс» із заявою, у якій просив повернути йому 566 гривень за талони зразка з січня 2020 року по травень 2021 року на підставі ст. 18,19,21 ЗУ «Про захист прав споживачів». Зазначив, що умови обміну його не влаштовують. Відповідно до заяви [PERSON] від 26.10.2021 року до ЛКП «Львівелектротранс», заявник просив повернути йому кошти за непотрібні проїзні талони. Вказав, що долучати талони до заяви не буле, оскільки можлива втрата, підміна. Згідно з відповіддю ЛКП «Львівелектротранс» №07/-962 від 10.06.2021 року, ЛКП «Львівелектротранс» повідомило [PERSON] , що не зважаючи на те, що чинним законодавством не визначено обов`язку для ЛКП «Львівелектротранс» здійснювати компенсацію вартості невикористаних квитків, у випадку, про який йдеться у заяві, проте, з метою збереження позитивного іміджу підприємства, ЛКП «Львівелектротранс» ухвалено рішення розглянути можливість компенсації вартості невикористаних квитків на проїзд в електротранспорті м.Львова, придбаних [PERSON] . Вказало, що для цього, позивачу необхідно звернутись за адресою ЛКП «Львівелектротранс» (м. Львів, вул. Сахарова, 2) та надати оригінали невикористаних квитків на проїзд в електротранспорті м. Львова. Позивачем до матеріалів справи долучено копії квитків на проїзд у міському транспорті серії ЗАГ 02 №008791 на суму 10 грн, серії ПІЛВ 32 №012494 на суму 4 грн, серії ЛІЛВ 32 №012495 на суму 4 грн, серії ПІЛВ 20 №013033 на суму 4 грн, серії ЗАГК 24 №010527 на суму 9 грн, серії 3АГК 24 №010584 на суму 9 грн, серії ПІЛВ 20 №013042 на суму 9 грн, загальна сума 44 грн. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Цивільного кодексу України, нормами Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами. Відповідно до п. 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно з п. 26 Правил надання населенню послуг з перевезень міським електротранспортом, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2004 р. N 1735 документом на право одержання транспортних послуг є придбаний пасажиром разовий квиток (жетон), закомпостований абонементний талон, проїзний квиток (картка) тривалого користування, посвідчення або довідка, що дає право на пільговий проїзд відповідно до законодавства, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - зареєстрований у зазначеній системі електронний квиток. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо на момент обміну аналогічного товару немає у продажу, споживач має право або придбати будь-які інші товари з наявного асортименту з відповідним перерахуванням вартості, або розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару, або здійснити обмін товару на аналогічний при першому ж надходженні відповідного товару в продаж. Продавець зобов`язаний у день надходження товару в продаж повідомити про це споживача, який вимагає обміну товару. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст.\~76,\~77 ЦПК України). Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). Загальне правило щодо розподілу функцій сторін та суду у доказовій діяльності випливає із системного тлумачення положень ЦПК. Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності\~ учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК). Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. На підтвердження своїх вимог про зобов`язання ЛКП «Львівелектротранс» повернути кошти за квитки, позивачем не доведено, що ним вчинено дії, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» щодо обміну квитків старого зразку на кошти, не повернуто оригіналів невикористаних квитків на проїзд в електротранспорті м.Львова відповідачу, а отже у відповідача відсутній обов`язок щодо відшкодування їх вартості до вчинення таких дій позивачем. Крім цього позивачем до матеріалів справи долучено копії квитків на суму 44 грн. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позов в цій частині задоволенню не підлягає. Разом з тим суд звертає увагу позивача, на те, що він може здійснити обмін квитків старого зразка на грошові кошти у ЛКП «Львівелектротранс», надавши оригінали невикористаних квитків на проїзд в електротранспорті м.Львова, про ще не заперечила представник відповідача в судовому засіданні. Щодо вимог позивача про надання документів, згідно з якими нав`язувався обмін з доплатою, зобов`язання пояснити причини позивачу ненадання йому документів та відсутності на офіційному сайті, надання відповіді на його звернення по цій темі та пояснити ненадання, пояснити, що за експертиза талонів, передбачена при обміні талонів на гроші, її процедуру та якими нормами передбачена, то вони не відповідають способам захистку, передбаченим ст. 16 ЦПК України, та задоволенню не підлягають. Відповіді на ці питання були надані представником відповідача у судовому засіданні, а також у додаткових поясненнях від 16.09.2024 року та у відповіді В.о Директора ЛКП "Львівлеелктротранс" від 10.06.2021 року № 07/-962. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Що стосується експертизи квитків, то як пояснила в судовому засіданні представник відповідача, що такий огляд проводиться для перевірки автентичності та невикористання (відсутність відбитку компостера). Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 20000 грн, то суд зазначає таке. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. На підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, моральна шкода відшкодовується незалежно від наявності вини. Відповідно до п. 5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідні обставини встановлюються судом на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження N 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). З огляду на те, що позивачем не доведено заподіння йому моральної шкоди, а також врахуовуючи те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову щодо відшкодування коштів за квитки старого зразку, внаслідок дій позивача, а саме неповернення ним відповідачу оригіналів невикористаних квитків на проїзд в електротранспорті м.Львова в обмін на кошти, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. За таких обставин в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed