Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-14 00:00:00

01 травня 2024 року до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська через систему «Електронний суд» надійшла заява [PERSON] та [PERSON] , у якій заявники просили встановити факт, що вимушене переселення [PERSON] у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту та подальшої триваючої терористичної діяльності, тимчасової окупації території Донецької області України, вчинених Російською Федерацією, що призвело до порушення її конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України; встановити факт, що вимушене переселення [PERSON] у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту та подальшої триваючої терористичної діяльності, тимчасової окупації території Донецької області України, вчинених Російською Федерацією, що призвело до порушення його конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України. Заява мотивована тим, що заявник у березні 2014 року після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської і Донецької областей України, була зареєстрована і проживала за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України, у березні 2014 року вона була змушена покинути тимчасово окуповану територію України та перебувати на підконтрольній уряду України території. Зокрема, в містах Маріуполь та Львів. Місто Макіївка включено до переліку населених пунктів, які визнані постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII тимчасово окупованими територіями. Таким чином юридичний факт окупації та тимчасової відсутності в м. Макіївка юрисдикції держави Україна встановлений законом. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені і права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. У місті Макіївка Донецької області були порушені всі вищеперераховані права заявниці, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифіковані Верховною Радою України 17 липня 1997 року та Конституцією України, що і змусило її покинути тимчасово окуповану територію Донецької області України. Таким чином вимушене переселення заявника у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту та подальшої триваючої терористичної діяльності, тимчасової окупації території Донецької області України, вчиненого Російською Федерацією та призвело до порушення конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 травня 2024 року зазначену заяву залишено без руху та запропоновано заявнику усунути недоліки. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 17 травня 2024 року заяву повернуто заявникові. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 липня 2024 року ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 07 серпня 2024 року відмовлено у відкритті провадження в частині вимог [PERSON] , заінтересована особа: держава Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 07 серпня 2024\~року цивільну справу за заявою [PERSON] , заінтересована особа: держава Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, передано на розгляд Оболонського районного суду міста Києва. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2024 року ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2024 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 21 травня 2025 року ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 07 серпня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі в частині вимог [PERSON] за заявою [PERSON] та [PERSON] , заінтересована особа держава російська федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року справу прийнято до провадження. Заявник в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи без її участі. Просить вимоги заяви задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно дублікату довідки від 04 травня 2017 року № 4020 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, заявник [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] (а.с. 64). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2023 року в справі № 463/5368/22 заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено. Встановлено факт, що вимушене переселення [PERSON] у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту та тимчасової окупації території Донецької області України, вчиненого Російською Федерацією та призвело до порушення їх конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України. вказане рішення набрало законної сили 01.08.2024 року. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено, що об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» № 337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VІІ від 15 квітня 2014 року, із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ, Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Згідно з Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», від 21.04.2015 року № 337-VIII, зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації російською федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ російської федерації. 23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил російської федерації. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії російської федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року № 145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії російської федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, було затверджено 15 січня 2015 року Європейським парламентом резолюцію щодо України, 25 червня 2015 року Резолюцію Парламентської Асамблеї Ради Європи. Окрім цього, слід врахувати, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та початку повномасштабного збройного наступу на територію України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Президентом України 24 лютого 2022 року видано Указ про введення в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в послідуючому продовжений і триває на даний час. Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну» визначено, що російська федерація є державою-терористом, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах. За змістом Переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, затверджених Указом Президента України від 07.02.2019 року № 32/19 «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях», м. Макіївка Донецької області включено в перелік тимчасово окупованих населених пунктів. Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною шостою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Згідно визначення термінів міжнародного тероризму та антитерористичної операції, наведених у статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», заподіяна заявнику російською федерацією майнова та моральна шкода є наслідком акту міжнародного тероризму. Зокрема, зазначеною нормою передбачено, що міжнародний тероризм це здійснювані у світовому чи регіональному масштабі терористичними організаціями, угрупованнями, у тому числі за підтримки державних органів окремих держав, з метою досягнення певних цілей суспільно небезпечні насильницькі діяння, пов`язані з викраденням, захопленням, вбивством ні в чому невинних людей чи загрозою їх життю і здоров`ю, зруйнуванням чи загрозою зруйнування важливих народногосподарських об`єктів, систем життєзабезпечення, комунікацій, застосуванням чи загрозою застосування ядерної, хімічної, біологічної та іншої зброї масового ураження. Також в цій статті визначений термін терористична діяльність діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; проходження навчання тероризму; виїзд з України та в`їзд в Україну з терористичною метою; фінансування та інше сприяння тероризму; фінансування тероризму - надання чи збір будь-яких активів прямо чи опосередковано з метою їх використання або усвідомленням можливості того, що їх буде використано повністю або частково: для будь-яких цілей окремим терористом чи терористичною групою (організацією); для організації, підготовки або вчинення терористичного акту, втягнення у вчинення терористичного акту, публічних закликів до вчинення терористичного акту, створення терористичної групи (організації), сприяння вчиненню терористичного акту, проходження навчання тероризму, виїзду з України та в`їзду в Україну з терористичною метою, провадження будь-якої іншої терористичної діяльності, а також спроби вчинення таких дій. Терористичний акт злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 КК України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258-260, 443, 444, а також іншими статтями КК України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до КК України. Статтею 260 цього кодексу передбачено така форма терористичного акту як створення не передбачених законами України воєнізованих формувань або участь у їх діяльності. Аналізуючи наведені обставини, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії та терористичної діяльності російської федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч. 3 ст. 82 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме, в тому числі, частини Донецької області, де проживала заявниця, внаслідок чого вона вимушено залишила своє місце проживання, разом зі своїми малолітніми дітьми, та отримала статус переселенця. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що факт вимушеного переселення заявника у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту, вчиненого російською федерацією. Відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду. Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є конкретні особи, які перешкоджають в реалізації такого права. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Оскільки встановлення порушення конституційних прав заявника пов`язано зі спором про право, суд дійшов висновку про залишення без розгляду вимог заяви [PERSON] про встановлення факту порушення її конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та Конституцією України, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 09 жовтня 2024 року по справі № 463/5390/22. На підставі викладеного та

Outcome: approved