Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

29 липня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , визначивши третьою особою Адміністрацію Шевченківського району Дніпровської міської ради, із вимогами про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей(а. с. 1-7). В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що вона є матір`ю [PERSON] , а відповідачка є вдовою її сина, який загинув під час бойового завдання на території активних бойових дій [INFO] . Вказує, що відповідачка з її сином з 09 листопада 2012 року по день його загибелі перебували у шлюбі, в якому у них народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Стверджує, що у грудні 2023 року відповідачка залишила своїх дітей вдома на дві доби,одних, без догляду, у зв`язку з чим, вона була вимушена разом зі своєю донькою [PERSON] звернутися з даного приводу до правоохоронних органів та органів опіки та піклування. Вказує, що з цих підстав на відповідачку було складене декілька адміністративних протоколів про невиконання батьківських обов`язків, які в подальшому були направлені на розгляд до суду. Стверджує, що на даний час онуки проживають разом із нею, бо вона оформила тимчасову опіку на них. Натомість, відповідачка дітей не утримує, з дітьми майже зовсім не спілкується, на зв`язок із ними виходить рідко, десь раз на місяць. Також зазначає про те, що в неї досить часто виникають питання щодо надання дозволу матері дітей на вчинення будь-яких дій стосовно вирішення їхніх побутових проблем. Стверджує, що [PERSON] злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, не приділяє дітям належної уваги, не дбає про їхній розвиток та життя. Зазначає, що коли діти проживали разом із матір`ю, то вони майже не відвідували школу та онлайн заняття, постійно хворіли, але матір їх не лікувала. Вказує, що з 05 по 16 червня 2024 року вона разом зі старшим онуком, [PERSON] , перебувала на лікуванні в КНП «Міська клінічна лікарня №16 ДМР» у спеціалізованому дитячому відділенні. За цей період мати дитину жодного разу не відвідала, матеріальну допомогу не здійснювала. Стверджує про те, що відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток своїх дітей, не спілкується із дітьми взагалі, тобто не дбає про їхнє нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Більш того, [PERSON] не відвідує дітей у школі, навіть не має уявлення, чим діти займаються поза школою. Вважає, що вказані обставини свідчать про те, що [PERSON] самоусунулася від виконання батьківських обов`язків щодо свої дітей. Тому, прохає суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та стягнути з неї на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 всіх видів доходів, але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття. Ухвалою суду від 02 серпня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 47 та на звороті). 12 серпня 2024 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 02 серпня 2024 року, позивачкою усунуто (а. с. 49-56). Ухвалою суду від 06 вересня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 15 годину 15 жовтня 2024 року (а. с. 61), копія якої надіслана учасникам справи 09 вересня 2024 року за вихідним № 21667/24-вих/2/204/3190/24 (а. с. 62). 12 грудня 2024 року на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а. с. 97-98 та на звороті). Протокольною ухвалою суду від 22 квітня 2025 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 137-140). У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви. Додатково зазначила, що відповідачка почала жити з її сином, коли їй було 18 років, а йому 19 років. Вказала, що після одруження вони жили на орендованій квартирі, а потім переїхали жити до неї, де разом вони прожили приблизно рік, а потім вона лишила їм свою квартиру, а сама з чоловіком переїхала жити до гуртожитку. На запитання суду уточнила, що зазначена квартира приватизована на трьох: на неї, її доньку та загиблого сина. Вказала, що [PERSON] жодного дня не працювала, сім`ю забезпечував її син, він працював шеф-кухарем за містом у ресторані. Натомість, [PERSON] повинна була піклуватися про дітей та сімейний побут, але після смерті [PERSON] вони дізналися, що [PERSON] не платила комунальні платежі і там великий борг, їм відключили світло, тому вона попросила її звільнити квартиру. Стверджувала, що частину боргу вона вже погасила, для цього продала машину сина, іншу частину продовжує виплачувати частинами. Запевняла, що жодних претензій до [PERSON] вона не має, лише те, що вона погана матір «горе мать». Зазначила, що про те, чи вела невістка моральний спосіб життя до від`їзду на фронт [PERSON] , вона не знає, але достеменно знає про те, що вони постійно сварилися, власне з цих підстав вона з чоловіком і переїхали жити до гуртожитку, щоб не чути їхні сварки. Стверджувала, що [PERSON] погана мати, бо то забуде забрати дітей зі школи, то лишить їх самих голодних вдома. Запевняла, що з цих підстав [PERSON] хотів з нею розлучитися, але чи звертався він до суду вона не знає. Коли [PERSON] забрала дітей та перед фактом поставила її сина, що їде з ними до Німеччини, той пішов добровольцем на війну, а коли вона повернулася, то всі його відпустки додому були пов`язані виключно з [PERSON] , бо вона то на його дзвінки не відповідала, то взагалі телефон відключала, то зловживала алкогольними напоями й наркотичними речовинами, то гуляла та по декілька днів кудись зникала. При цьому зазначила, що [PERSON] з неблагополучної сім`ї, мати в неї зловживає алкогольними напоями, тому вважає, що вона не може дати дітям нормального майбутнього. Підтвердила, що [PERSON] була на похоронах [PERSON] , але вона була неадекватна, ні на кого не реагувала, дітьми не цікавилася та не займалася, про них не піклувалася. Констатувала, що діти прийшли до неї (бабусі) з речами та документами самі, вона їх не забирала, а коли дізналася, що [PERSON] з квартири вивозить речі, то попросила її звільнити квартиру, тим більше, що після загибелі [PERSON] вони всі (вона, [PERSON] та діти) отримують щомісячно кошти по 75 000 гривень, тому вона може сама собі винаймати житло. При цьому, вказала, що оскільки діти живуть з нею, то вона не хоче щоб невістка, а не вона, отримувала дитячі кошти. Стверджувала, що з цих підстав та з метою захисту прав та інтересів дітей, щоб у них було забезпечене майбутнє, вона написала заяву, щоб [PERSON] припинили виплати на дітей, до вирішення питання по ним у суді. Разом з цим, запевняла, що хоче щоб у дітей було власне житло, тому вона за власні кошти та кошти дітей купила для них будинок, але оформила його на себе, бо на сьогоднішній день [PERSON] є їх законним представником, як матір, а тому може розпоряджатися їхньою власністю. Натомість, вона разом із донькою написала на дітей заповіт на їхні частки у квартирі. Наголошувала, що вона жодним чином не проти того, щоб [PERSON] приходила до дітей, спілкувалася з ними, більш того, вона сама просить дітей дзвонити мамі, але останні цього не хочуть. Водночас, зазначила, що діти можуть бачитися з матір`ю виключно за її (позивачки) згодою та лише в заздалегідь погоджені нею час та дату, й виключно за двором біля її будинку. Стверджувала, що вона пропонувала [PERSON] приїхати до дитини на день народження, але та не прийшла, передала йому подарунок (новий телефон), але він ним не користується, бо з ним або щось не так, або він в ньому не розібрався. Крім того, твердила про те, що відповідачка до дітей не приходить, грошей на їх утримання не надає, хоча по 75 000 гривень щомісяця отримує, куди витрачає гроші, незрозуміло. Тому вважає, що остання не зможе їм забезпечити належного майбутнього (освіти, житла), а відтак хоче щоб вони жили з нею, а відповідачку позбавили батьківських прав та стягнули з неї аліменти на утримання дітей. Водночас, зазначити чітку мету для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо дітей не змогла. У судовому засіданні представниця позивачки - адвокатка Сергієвської А.Ю., позовні вимоги підтримала. Прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви та поясненням позивачки. Додатково зауважила, що вважає, що під час розгляду справи поведінка відповідачки не змінилася, а тому доцільність позбавлення її батьківських прав стосовно її дітей не відпала. У судовому засіданні відповідачка позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала. Пояснила, що заміж за [PERSON] вона вийшла у 18 років, коли вже була вагітна. Вказала, що сім`я [PERSON] їй була до вподоби, бо була благополучною, а її - ні (мати пила). Зазначила, що коли вони жили разом, то позивачка була головною, вона про них піклувалася, тому вона її дуже поважає, а коли вони стали жити самі, то головним у сім`ї був чоловік. Стверджувала, що саме [PERSON] наполягав на тому, щоб вона не працювала, а сиділа вдома, займалася дітьми (саме він дуже сильно хотів другу дитину). Вказала, що чоловік працював шеф-кухарем у ресторані, він забезпечував сім`ю, натомість вона жодних доходів не мала. Зазначила, що за комунальні вони платили, але не знали як правильно, тому і виникли борги. Запевняла, що вони з чоловіком жили добре, вона його не зраджувала, а кохала до нестями. Вказала, що коли, з безпековою ситуацією, вона вимушена була виїхати з дітьми до Німеччини, то вони з чоловіком телефонували один одному по декілька разів на день. При цьому, стверджує, що [PERSON] був проти їхнього повернення в Україну, а коли вона повернулася, то дізналася, що він пішов на фронт. Вказала, що з цих підстав вони почала сваритися, а вона пити, ігнорувати його дзвінки. Стверджувала, що коли її чоловік загинув, то вона не розуміла як їй жити далі, оскільки була у дуже пригніченому стані, скорботі за ним,думала навіть вкоротити собі життя, багато пила, разом з ліками, наркотиками, відтак діти дійсно були залишені сам на сам, і вона в цей час не приділяла їм належної уваги. Тому і часто відводила дітей до сусідки, щоб ті не бачили її пригнічений стан. Зазначила, що коли приїхала свекруха і запропонувала забрати дітей на деякий час, поки вона не приведе себе до ладу, вона погодилася, бо дуже не хотіла, щоб ті бачили її у такому стані. Вона надала позивачці нотаріально засвідчену згоду на те, щоб остання водила дітей до/з школи та лікаря. Зазначила, що знає про те, що позивачка купила будинок,в тому числі за гроші дітей,при цьому, остання звернулася до військової частини, щоб їй припинили виплати на дітей, відтак вона отримує лише ті кошти, що належать їй, як дружині загиблого. Вказала, що з дітьми вона може спілкуватися лише за попередньою домовленістю з позивачкою та виключно за двором біля будинку. В будинок її не впускають. При цьому зазначила, що вважає, що діти не розуміють, що таке позбавлення батьківських прав; вони думають, що спір стосується виключно того, щоб вони не жили з бабусею, ніби вона хоче їх забрати від бабусі. Її старший син навіть прохав забрати її позов, думаючи, що саме вона його ініціювала. При цьому зазначила, що вона з повагою відноситься до позивачки, бо та спочатку піклувалася про неї, а зараз піклується про її дітей. В той же час, запевняла, що вона не проти того, щоб діти деякий час жили з бабусею, поки вона з ними не налагодить відносини, бо не хоче їх зайвий раз травмувати та забирати силою, але категорично проти того, щоб її позбавляли батьківських прав. Стверджувала, що хоче бути для своїх дітей гарною мамою, бо вона їх любить, хоче про них піклуватися, їх виховувати, щоб вони жили з нею. Тому взяла себе в руки, пройшла лікування від залежностей, вже не вживає алкоголю та наркотичних речовин, пройшла курс лекцій з психологом щодо подолання травми втрати близької людини, звернулася до церкви, пішла вчитися на курси з психології та шиття, орендувала нову квартиру, робить там ремонт, має кошти на утримання дітей. Наразі влаштувалася на роботу до ательє. У судовому засіданні представниця відповідачки - адвокатка Шевченко З.Г., позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала, обґрунтування надала аналогічні поясненням відповідачки. Акцентувала увагу суду на тому, що відповідачка усвідомила свої помилки, поведінку виправила, хоче та може належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, тому вважала, що підстави для позбавлення її батьківських прав відсутні. Наголошувала на тому, що діти вже втратили батька на війні, а втратити ще й рідну матір буде для них надмірним тягарем з не відворотними наслідками у майбутньому. У судовому засіданні представниця третьої особи Пантилеєва Г.С. висновок органу опіки та піклування та позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Зазначила, що на її думку поведінка відповідачки не змінилася. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників цивільного процесу, приймаючи до уваги покази свідків та пояснення дітей, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачка є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] від 16 лютого 1993 року (а. с. 12) та копією рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року у справі № 204/16274/23 (а. с. 13-16) та, відповідно, свекрухою відповідачки, оскільки остання з 09 листопада 2012 року перебувала у шлюбі з її сином, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 09 листопада 2012 року (а. с. 9). Так, у шлюбі у них народилися два сини: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07 червня 2013 року (а. с. 9), та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29 вересня 2015 року (а. с. 10). [INFO] помер син позивачки та чоловік відповідачки - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01 липня 2023 року (а. с. 11). Позивачка має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 10 жовтня 2023 року (а. с. 42). Відповідно до довідки ДГ № 32 ДМР від 04 квітня 2024 року № 75 (а. с. 18), [PERSON] , [INFO] , навчається у 5-А класі даної гімназії. З довідки ДГ № 32 ДМР від 04 квітня 2024 року № 76 (а. с. 19) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , навчається у 2-А класі даної гімназії. З характеристики учня 2-А класу [PERSON] , [INFO] , наданої директором ДГ № 32 ДМР Донцовою Г. (а. с. 20), з-поміж іншого, вбачається, що дитина навчається у гімназії з першого класу, має достатні навчальні здібності, розвинену пам`ять та увагу, логічне мислення, проявляє інтерес до навчання, має схильність до предметів математичного циклу. Також зазначено, що через обмаль уваги до дитини з боку матері, син часто спізнюється на 1 урок, не завжди виконує домашні завдання. Вказано, що вихованням дитини займається мати та бабуся, але мати недостатньо приділяє уваги вихованню дитини, не відвідує батьківські збори, зв`язок з класним керівником підтримує періодично, в телефонному режимі. Необхідним шкільним приладдям дитину забезпечує бабуся. З характеристики учня 5-А класу [PERSON] , [INFO] , наданої директором ДГ № 32 ДМР Донцовою Г. (а. с. 21), з-поміж іншого, вбачається, що дитина навчається у гімназії з третього класу, має достатні навчальні здібності, розвинену пам`ять та увагу, логічне мислення, проявляє інтерес до фізичної культури. Також зазначено, що дитина не завжди виконує домашні завдання та часто спізнюється на уроки. Вказано, що вихованням дитини займається мати та бабуся, але мати недостатньо приділяє уваги вихованню дитини, не відвідує батьківські збори, зв`язок з класним керівником підтримує періодично, в телефонному режимі. Необхідним шкільним приладдям дитину забезпечує бабуся. З виписки ДЦПМСД № 1 ЖДМР від 08 квітня 2024 року з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] , [INFO] (а. с. 23) вбачається, що останній має діагноз «Східна косоокість, гіпертонічний астигматизм, амбліопія обох очей». Направлений на консультацію хірурга, невролога, отоларинголога для уточнення загального стану дитини, «Д» облік у офтальмолога. 15 квітня 2024 року відповідачкою складено нотаріально посвідчену заяву до відповідних уповноважених органів, кого це стосується (а. с. 26), якою вона уповноважила позивачку забирати/приводити її дітей з/до учбових закладів, у тому числі ДГ № 32 ДМР, з/до медичних закладів м. Дніпра, вирішувати питання щодо відвідування її дітьми медичних, лікувальних та інших навчальних закладів системи початкової, загальної, середньої, спортивних, позашкільних навчальних закладів тощо для забезпечення навчання та розвитку. Що стосується її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З виписки КНП МКЛ № 16 ДМР з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №5918/8 від 18 червня 2024 року (спеціалізоване дитяче відділення) [PERSON] , [INFO] (а. с. 24) вбачається, що останній з 05 червня 2024 року по 18 червня 2024 року перебував у стаціонарі з заключним діагнозом: «Н52.0 - Гіперметропія; Гіперметропія вищого ступеня обох очей. Збіжна спів дружня косоокість обох очей. Амбліопія обох очей». Супутні діагнози: «Н50.0 - Збіжна співдружна косоокість, Н53.0 - Амбліопія в наслідок аноксії». На період лікування находився під наглядом бабусі [PERSON] . З довідки за результатами розгляду звернення [PERSON] , складеної інспектором СЮП ВП ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Ваглер К. від 12 січня 2024 року (а. с. 34-35) вбачається, що 16 грудня 2023 року до ВП № 6, через спецлінію «102» надійшло звернення від [PERSON] , про те, що її невістка [PERSON] , залишила на дві доби своїх дітей, віком 8 та 10 років, нічого не пояснивши кудись пішла, телефон вимкнула. За результатами розгляду звернення з матір`ю [PERSON] була проведена профілактична співбесіда, відносно належного виконання батьківських обов`язків та складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 184 КУпАП. Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2024 року у справі 204/471/24 (а. с. 28-29) відповідачку визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді попередження. 01 квітня 2024 року до ВП № 6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області щодо неналежного виконання відповідачкою батьківських обов`язків зверталася позивачка (а. с. 36, 37). За результатами якого з [PERSON] була проведена профілактична співбесіда, відносно належного виконання батьківських обов`язків та складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 184 КУпАП. Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2024 року у справі 204/3996/24 відповідачку визнано винною у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 184 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу на користь Держави. З відповіді начальника управління-служби у справах дітей адміністрації Центральної району ДМР Касян В. від 30 вересня 2024 року № 03/14-2489 начальнику управління-служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району ДМР (а. с. 145) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебувають на обліку в управлінні-службі у справах дітей, як такі, що опинилися у складних життєвих обставинах з 16 лютого 2024 року, а з 01 серпня 2024 року останні проживають у рідної бабусі зі сторони батька [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Крім того, зі змісту вказаної відповіді вбачається, що виходом спеціалістів за адресою встановлено, що мати дітей у кв. [ADDRESS] не проживає, а у телефонному режимі з`ясовано, що остання винаймає житло по [ADDRESS] . Вказано, що з матір`ю дітей проведено профілактичну бесіду та запрошено на засідання комісії з питань захисту дітей 02 жовтня 2024 року. З відповіді начальника управління-служби у справах дітей адміністрації Новокодацького району ДМР Чубенко О. від 24 жовтня 2024 року № 16/03-178 начальнику управління-служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району ДМР (а. с. 146) вбачається, що спеціалістами служби було зателефоновано [PERSON] та наголошено на розгляді питання про позбавлення її батьківських прав відносно дітей на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, повідомлено про час та місце проведення засідання. Відповідно до довідки ДГ № 40 ДМР від 30 вересня 2024 року № 81 (а. с. 87), [PERSON] , [INFO] , навчається у 6-В класі даної гімназії. З довідки ДГ № 40 ДМР від 30 серпня 2024 року № 82 (а. с. 86) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , дійсно навчається у 3-Б класі даної гімназії. З інформації на сім`ю учня 3-Б класу [PERSON] , [INFO] , наданої директором ДГ № 40 ДМР Стороженко Н. (а. с. 89), вбачається, що дитина проживає у родині бабусі, родина складається з 7 осіб (бабуся - [PERSON] , тітка - [PERSON] , дядько - [PERSON] , брат - [PERSON] , сестра - [PERSON] , сестра - [PERSON] ). Родина проживає у приватному будинку, має світло, опалення, централізоване водопостачання. Діти мають свої окремі кімнати, місця для ігор, відпочинку та навчання. Зовні будинок охайний. Дитина позитивна, добросовісно працює дистанційно. Бабуся допомагає дітям у навчанні, дбає про них, відвідує батьківські збори, підтримує тісний зв`язок з класним керівником, не конфліктна. Діти завжди охайні, не пропускають навчання без поважних причин. З характеристики учня 6-В класу [PERSON] , [INFO] , наданої директором ДГ № 40 ДМР Стороженко Н. (а. с. 21), з-поміж іншого, вбачається, що дитина навчається у даному закладі з 02 вересня 2024 року. Зазначено, що дитина домашнє завдання старається готувати, на уроках активна, якщо знає матеріал. Вказано, що [PERSON] проживає з бабусею [PERSON] та братом [PERSON] , який навчається в даному закладі у 3-Б класі. Бабуся активна, відповідальна, завжди на зв`язку з класним керівником, доброзичлива до онуків, вчителів, достатньо приділяє уваги навчанню та вихованню [PERSON] . Разом з цим, зазначено про те, що мати дитини в школі не з`являється, на зв`язок з класним керівником не виходила. Наказом начальника управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради від 01 жовтня 2024 року № 41 продовжено до 01 грудня 2024 року тимчасове влаштування дитини, [PERSON] , [INFO] , на виховання до родини [PERSON] та, покладено на останню відповідальність за життя та здоров`я дитини (а. с. 91 та на звороті). Наказом начальника управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради від 01 жовтня 2024 року № 42 продовжено до 01 грудня 2024 року тимчасове влаштування дитини, [PERSON] , [INFO] , на виховання до родини [PERSON] та, покладено на останню відповідальність за життя та здоров`я дитини (а. с. 92 та на звороті). 12 грудня 2025 року Адміністрацією Шевченківського району ДМР, як органу опіки та піклування,складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а. с. 97-98 та на звороті). Так, у висновку органом опіки, з-поміж іншого, зазначено, що на повторне засіданні комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] не з`явилася, причину неявки не повідомила, тому на засіданні комісії було заслухано думку бабусі [PERSON] та [PERSON] , який повідомив про те, що не бажає проживати з матір`ю. Тому комісією було прийнято рішення про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є хрещеною старшого сина відповідачки. Стверджувала, що вона знає все про сім`ю відповідачки, бо вони раніше з нею дружили, відповідачка їй довіряла, лишала на неї своїх дітей. Вказала, що [PERSON] зловживала спиртними напоями,мала проблеми із вживанням наркотичних речовин, часто гуляла, зраджувала чоловіку у її присутності. Зазначила, що чоловік [PERSON] працював за містом шеф-кухарем, часто був відсутній вдома. Стверджувала, що коли діти проживали з матір`ю, то вони були в занедбаному стані, виглядали недоглянутими, часто залишалися в дома самі, не відвідували школу. Натомість, зараз, коли діти проживають з бабусею, то вони доглянуті, гарно виглядають, регулярно відвідують школу, мають велосипед. При цьому зазначила, що вона з дітьми спілкується, але бачиться рідко. Позивачку вона поважає, а з відповідачкою вони наразі не спілкуються, бо та зрадила їхню дружбу, увівши її чоловіка. Вважала, що дітям буде краще проживати з бабусею, але щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав відповісти не змогла, обґрунтовуючи свою думку тим, що вона сама є матір`ю. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є донькою позивачки, а відповідачка - її невістка. Вказала, що з матір`ю у неї добрі стосунки, а з відповідачкою вони зараз не спілкуються. Зазначила, що [PERSON] з неблагополучної сім`ї, вийшла заміж за її брата, коли їй було 18 років. Спочатку вони жили з сім`єю її матері (позивачки), а потім мати залишила їм свою квартиру, а сама поїхала жити до гуртожитку. Квартиру, яку їм лишили, приватизована на трьох - на неї, матір та її брата. [PERSON] в квартирі не прописана, натомість там зареєстрована вона разом з донькою. Вказала, що брат вживав алкоголь та наркотики, тому весь час з [PERSON] сварився, піднімав на неї руку. Стверджувала, що вона приїжджала до них, проводила з ними з даного приводу бесіди. Натомість, [PERSON] поставила його перед фактом, що забирає дітей та їде до Німеччини. Стверджувала, що він не хотів, щоб вона з дітьми їхала, але вона його не послухала, а коли поїхала, то він добровольцем пішов на війну. Вважала, що фактично він через [PERSON] прийняв таке рішення. Зазначила, що навіть коли [PERSON] з дітьми повернулася із закордону, їхні стосунки з чоловіком були напружені, вони весь час сварилася, бо вона часто не брала слухавку, коли він дзвонив, або взагалі вимикала телефон. Також вказала, що коли брат загинув, то вона до останнього допомагала [PERSON] : постійно забирала до себе дітей, давала їй кошти, надавала іншу підтримку, пропонувала їй звернутися до психолога, тощо. Стверджувала, що [PERSON] була першою, хто здався в цій ситуації, бо остання почала пити, лишала дітей самих вдома без їжі та нагляду, тому дітей забрала її мати. Разом з цим, стверджувала, що після того, як її мати забрала дітей, [PERSON] ними не цікавилася та не цікавиться ними й досі, хоча їй ніхто не забороняє цього робити. Водночас зазначила, що [PERSON] не має права брати дітей без дозволу мами (позивачки) так само, як і спілкуватися з ними по телефону без її дозволу. При цьому вказала, що на свята [PERSON] до дітей не приходила, однак подарувала сину [PERSON] на день народження телефон, скидала якісь кошти для них, принесла їм канцелярію для школи, брала їх гуляти до торгівельного центру. Визнала, що наразі [PERSON] вже змінилася, нічого поганого вона вже не бачить, але водночас, вона не бачить майбутнього дітей разом з матір`ю, тому вважала, що її потрібно позбавити батьківських прав. Вказала, що за заявою її матері [PERSON] зупинено виплати на дітей (після смерті її чоловіка) до вирішення питання по дітям, тому остання отримує лише ті, що підлягають виплаті їй, як дружині загиблого, а гроші дітей «заморожені» на картці. В той же час, зазначила, що куплений нині будинок, придбано, як за власні кошти її матері, так і за кошти дітей, але оформлений він на позивачку, а не на дітей, бо [PERSON] є їх опікуном. При цьому, стверджувала, що для балансу інтересів дітей, вона з матір`ю склала на них заповіти на свої частки квартири. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що дійсних обставин справи вона не знає, бо їх свідком не була, але про ситуацію в сім`ї вона знає, зі слів позивачки та її покійного сина. Вказала, що син позивачки був її кумом, з яким вона дуже добре спілкувалася, а відповідачка його дружиною. Стверджувала, що покійний [PERSON] їй розповідав про те, що в нього з [PERSON] постійні сварки, бо вона не дбає про дітей, зловживає алкогольними напоями та наркотиками, постійного його зраджує. Зазначила, що також знає про те, що [PERSON] також вживав наркотичні речовини, але на власні очі вона цього не бачила. Не дивлячись на те, що з відповідачкою вона і до цього майже не спілкувалася, а переважно з її чоловіком, а наразі взагалі останні 10 місяців її не бачила, вважала, що остання не може змінитися, а тому дітям буде краще жити разом з бабусею, а [PERSON] зможе приїжджати та спілкуватися з ними. Натомість, суд відхиляє та не приймає до уваги свідчення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] як неналежні, недопустимі та ненадійні докази, оскільки [PERSON] ґрунтує свої показання виключно на чутках та інформації з третіх джерел (зі слів покійного кума), тоді як свідчення [PERSON] та [PERSON] містять ознаки особистої зацікавленості та образи (конфлікт інтересів, родинні зв`язки з позивачкою), є суб`єктивними оцінками, внутрішньо суперечливими та не підтверджені жодними об`єктивними документами, що унеможливлює використання цих показань на підтвердження або спростування фактичних обставин справи. У судовому засіданні, за участю педагога та психолога, опитаний неповнолітній [PERSON] , [INFO] , пояснив, що він ходить до 7 класу, його улюблений предмет - алгебра. Вказав, що живе у двоповерховому будинку разом з бабусею, молодшим братом та прабабусею, з мамою не живе. В будинку у них з братом окрема спільна кімната. Відносини з братом добрі, натомість з мамою були не дуже хороші. Зазначив, що коли тато не працював, то він завжди був з ними вдома, а мама частіше проводила час з друзями, тому речі та їжу їм привозила бабуся. Вказав, що хоче жити з бабусею та бачитися з мамою, але коли вона зміниться. Пояснив, що зараз він не хоче спілкуватися з мамою, оскільки вона обіцяє подзвонити чи приїхати, але потім цього не робить, а йому не подобається, коли вона бреше. У судовому засіданні, за участю педагога та психолога, опитаний неповнолітній [PERSON] , [INFO] , пояснив, що йому 10 років, він навчається у 4 класі в режимі онлайн, але дуже хоче ходити до школи. Його улюблені предмети математика та читання. Вказав, що живе разом з бабусею, молодшим братом та прабабусею. Згадував, що тато був хороший,веселий, працював шеф-кухарем, коли був вдома готував їм смачну їжу. Казав, що коли тато бував вдома, то в них майже все було добре,вони родиною разом ходили гуляти, вдома було, що поїсти, а ось, коли почалася війна, то стало все погано - мама почала багато пити, а коли тата не стало, то вдома не було навіть чого їсти. Розповідав, що до них приїжджала бабуся, вони з нею їздили в село. Вказав, що йому подобається жити з бабусею, тому хоче й надалі жити з нею, а з мамою бачитися раз на два місяці. Пояснив, що зараз він не хоче спілкуватися з мамою, оскільки вона часто бреше, обіцяє подзвонити чи приїхати, але потім цього не робить і каже, що бабуся їх налаштовує проти неї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Нормами п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Приписами ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Приписами ч. ч. 2, 8-10 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. В свою чергу, обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст. 150 СК України. Так, ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до вимог ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з вимогами ч. ч. 1,2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції даної конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами ч. ч. 2,3 ст. 157 СК України визначено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Крім того, у рішенні «Йогансен проти Норвегії» ЄСПЛ вказав на те, що стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Водночас, вимогами ч. 1 ст. 257 СК України визначено, що баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Приписами ч. 2 ст. 258 СК України встановлено, що Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Статтею 164 СК України визначено підстави позбавлення батьківських прав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Так, звертаючись з вказаним позовом до суду позивачка в обґрунтування підстав позбавлення відповідачки батьківських прав посилалася саме на ухилення останньої від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей. В свою чергу, суд зазначає, що тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька /матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків. ЄСПЛ у своїх рішеннях, зокрема у справах «Савіни проти України» та «Хант проти України» неодноразово наголошував на тому, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачки батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Водночас, втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»). Таким чином, враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідачки на повагу до сімейного життя, що гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а з іншої - обов`язково дослідити питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. У справі «Мамчур проти України» ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. У рішенні по справі «М. С. проти України» ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Крім того, у рішенні по справі «Ілля Ляпін проти росії» ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які б могли завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, в залежності від їх характеру і серйозності, перевалювати над інтересами батьків. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». Крім того, у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц Верховний Суд зробив такий висновок про те, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини». Таким чином, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Але попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17. При цьому суд зазначає, що Верховний суду у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що особисті непорозуміння між батьками, а у даному випадку між свекрухою та невісткою, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинен мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19). Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини(постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23). У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18). Суд зазначає, що судова практика у цій категорії справ є сталою та застосування положень статті 164 СК України є усталеною, а правові висновки про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 04 червня 2025 року у справі № 753/14498/22. За положенням ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Так, в матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування від 11 грудня 2024 року № 4/3-285 (а. с. 97-98 та на звороті) про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, однак не зрозуміло з яких підстав, оскільки, в ньому зазначено лише те, що на повторне засіданні комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] не з`явилася, причину неявки не повідомила, тому на засіданні комісії було заслухано думку бабусі [PERSON] та [PERSON] , який повідомив про те, що не бажає проживати з матір`ю. Тому комісією було прийнято рішення про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначений висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку матері загрози для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку. Більш того, вказаний висновок не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дітей та необхідності в такий спосіб захисту її прав, а тому він не приймається судом до уваги, оскільки є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Водночас, суд зауважує, що з матеріалів справи вбачається, що поведінка відповідачки змінилася та загалом свідчить про її бажання як матері брати участь у вихованні та спілкуванні із синами, її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні материнські обов`язки. Суд вважає, що доводи позивачки про відсутність у відповідачки зацікавленості щодо розвитку дітей та відсутності бажання спілкуватись з ними є суперечливими з огляду на пояснення учасників справи, свідків та дітей. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому суд зазначає, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою для позбавлення її батьківських прав, покладено саме на позивача. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. З огляду на викладене, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері, так і для дітей, при цьому, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, зважаючи на те, що поведінка відповідачки змінилася, вона пройшла лікування від залежностей, вже не вживає алкоголь та наркотичні речовини, пройшла курс лекцій з психологом щодо подолання травми втрати близької людини, звернулася до церкви, пішла вчитися на курси з психології та шиття, орендувала житло, у якому робить ремонт, влаштувалася на роботу, має кошти на утримання дітей, бажає та вживає заходів щодо спілкування з ними, які, в свою чергу, хочуть бачитися з мамою, однак об`єктивно в повній мірі остання цього зробити не може без дозволу позивачки, крім того, відповідачка надає приймає участь в утриманні дітей, про що свідчить купівля подарунків та канцелярських товарів до школи, що спростовує доводи позивачки та представника третьої особи,а відтак свідчить про відсутність підстав для застосування до відповідачки такої крайньої міри впливу як позбавлення її батьківських прав відносно її дітей. Суд не вбачає достатніх підстав вважати, що недостатнє спілкування матері з синами пов`язано з суто винними, злісними, умисними її діями. Суд звертає увагу на висновок у справі «Mandet c. France», в якій 11 років бездіяльності батька не розглядалась Європейським судом як обставина, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Навпаки, суд зазначив, що існує потенційна вигода майбутніх дитячо-батьківських відносин, оскільки поновлення цього зв`язку надає дитині можливість отримати більше, ніж втратити. Позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. У цій ситуації таке втручання не є виправданим і пропорційним, оскільки матеріали справи не свідчать про умисне невиконання відповідачкою своїх материнських обов`язків. З огляду на викладене, суд дійшов переконливого висновку про те, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним та передчасним, оскільки є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити. Водночас, встановлені судами обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Аналогічний висновок викладений Верховним судом у постанові від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23. Разом з цим, суд зазначає про те, що Верховний суд у своїх постановах від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 09 червня 2023 року в справі № 591/6037/21звернув увагу на те, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Зважаючи на те, що вимога позивачки про стягнення з відповідачки на її користь аліментів на утримання дітей є по суті похідною вимогою від первісної вимоги про позбавлення останньої батьківських прав, у задоволенні якої судом відмовлено, суд доходить переконливого висновку про те, що похідні вимоги також не підлягають задоволенню, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed