Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про тлумачення заповіту, складеного [PERSON] 01.12.2011 року, за змістом якого вона заповідала позивачу належну їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 8,82 га, що знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради. На обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла спадкодавиця [PERSON] . За життя вона склала заповіт від 01 грудня 2011 року, відповідно до якого заповіла позивачу належну їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 8,82 га, що знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради і належить їй на підставі державного акту КР№090552 виданого Кетрисанівською сільською радою 20.08.1999 року, і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №09-55-2ч. Маючи на меті прийняти спадщину, позивач звернувся до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 15 жовтня 2024 року постановою державного нотаріуса Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постанова обґрунтована тим, що заповіт містить декілька пунктів розпорядження майном щодо різних спадкоємців, зокрема, належні спадкодавиці земельні ділянки розподілені між спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] . За пунктом 1 належну земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 8,82 га, що знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради заповіла [PERSON] . Разом з тим у пункт 5 заповіту зазначено: «Все майно, де б воно не перебувало і з чого б не складалось на день смерті, і на що я за законом матиму право, заповідаю [PERSON] ». Оскільки, пункт 5 заповіту відміняє пункт 1, нотаріус не в змозі встановити дійсні наміри заповідача. Між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо тлумачення заповіту в добровільному порядку, тому позивач змушений звернутись до суду. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05.11.2024 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. 03.12.2024 року відповідачкою подано відзив на позовну заяву, в якій вона позовні вимоги заперечила з тих підстав, що в заповіті, вчиненому за життя [PERSON] та посвідченому секретарем Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Патюткою Т.В. 01 грудня 2011 року не є виявленням її волі розпорядження, згідно якого [PERSON] заповіла [PERSON] належну їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 8,82 га. Відповідач не заперечує наявності договірних відносин між [PERSON] щодо оренди вказаної земельної ділянки, однак стверджує, що вказаний заповіт її мати підписала під впливом тяжкого фінансово стану, оскільки [PERSON] хотіла допомоги їй (відповідачу) фінансово для погашення боргу по договору іпотеки, оскільки після підписання заповіту [PERSON] передав їй кошти за земельну ділянку. Мати завжди хотіла залишити земельні ділянки у спадок саме їй, тому вважає, що позивач не має права на спадкування. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08 січня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Під час судового розгляду за клопотанням відповідача ухвалою суду 11 березня 2025 року було зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом [PERSON] до Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області про встановлення нікчемності заповіту. Провадження у справі поновлено ухвалою суду від 05.09.2025 року. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали. Надали пояснення про те, між позивачем та [PERSON] існували договірні відносини з приводу оренди спірної земельної ділянки. В 2011 році вони домовилися про продаж земельної ділянки, при цьому гроші отримала відповідачка, про що написала власноручно розписку, в якій вказала про отримання коштів та складення заповіту на [PERSON] . Метою написання заповіту являлась передача у майбутньому земельної ділянки позивачу внаслідок її продажу. [PERSON] передала [PERSON] всі правовстановлюючі документи на земельну ділянку. Відповідачка позовні вимоги не визнала. Вважає, що п.5 заповіту чітко вказує на те, що все майно [PERSON] заповіла саме їй. Вказала, що в 2011 році 14 грудня приїхала до матері і та їй сказала, що написала заповіт на земельну ділянку на [PERSON] за продаж землі. Підтвердила, що вона (відповідач) особисто отримала кошти за земельну ділянку, про що написала розписку. Кошти внесла на погашення кредиту. Разом з тим вважає, що [PERSON] умовив матір на складення заповіту і вона була змушена його скласти, хоча і не бажала передавати земельну ділянку. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що складено актовий запис №656 28 вересня 2022 року Інгульським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). 01.12.2011 року в с.Кетрсанівка Кіровоградської області Бобринецького району [PERSON] склала заповіт на випадок смерті, яким зробила розпорядження щодо належного їй майна. Заповіт складено наступного змісту: «1. Належну мені земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 8, 82 га, що знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради і належить мені на підставі державного акту КР№090552 виданого Кетрисанівською сільською радою 20.08.1999 року за №09-552ч заповідаю [PERSON] . 2. Належну мені земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) площею 0, 2500 га, що знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради [ADDRESS] , і належить мені на підставі державного акту ЯИ №530882, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 02.12.2009 року за №010936500203 заповідаю [PERSON] . 3. Належну мені земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0, 0609 га. що знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради [ADDRESS] і належить мені на підставі державного акта ЯИ №534714, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 02.12.2009 року за №010936500195 заповідаю [PERSON] . 4. Належну мені земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0, 0207 га. що знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради [ADDRESS] і належить мені на підставі державного акту ЯИ №612254, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 02.12.2009 року за №0109365000235 заповідаю [PERSON] . 5. Все моє майно, де б воно не перебувало і з чого б не складалось на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю [PERSON] .» [PERSON] 28 вересня 2022 року подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини за заповітом. 23 вересня 2022 року заяву про прийняття спадщини нотаріусу подала [PERSON] . 15.10.2024 року постановою державного нотаріуса Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздовою О.П. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Підставою відмови вказано те, що пункт 5 заповіту відміняє пункт 1, договір про тлумачення заповіту спадкоємцями нотаріусу не надано, що в свою чергу унеможливлює встановити дійсні наміри заповідача та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку № [NUMBER] , площею 8,8200 га, кадастровий номер 3520883800:02:000:0556, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області [PERSON] . Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України. Оскільки у справі, що розглядається, є спір щодо тлумачення заповіту, то відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснює суд. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту. Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Поряд з цим, відповідно до положень ч. 1 - ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами у розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на письмовий доказ - розписку, складену відповідачкою 14 грудня 2011 року, за змістом якої [PERSON] отримала плату за продаж земельного паю в розмірі 8,82 га, який належить матері [PERSON] , яка склала заповіт на [PERSON] . Плата за продаж паю 50 тисяч гривень, що еквівалентно 6 тис 215 доларів США. Окрім того, в судовому засіданні допитані свідки. [PERSON] , яка проживає в с.Кетрисанівка і в 2011 році працювала секретарем Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району та посвідчувала заповіт, складений [PERSON] . Дійсно, заповідачка зробила розпорядження на випадок смерті щодо належного їй майна на користь [PERSON] та дочки [PERSON] , про що було зазначено у пунктах 1 - 4. Пункт 5 заповіту був зазначений на випадок наявності іншого майна, яке не було охоплене попередніми пунктами, і яке б існувало на час смерті заповідача. Свідок [PERSON] пояснив, що знайомий з позивачем та відповідачкою, неприязних стосунків не мають. У його присутності 14 грудня 2011 року [PERSON] писала розписку [PERSON] про отримання коштів та отримала кошти за продаж земельної ділянки, яка належала [PERSON] . Відповідачкою не оспорюється та не заперечується обставина отримання коштів за продаж земельної ділянки та факт складення [PERSON] заповіту на розпорядження цією земельною ділянкою на користь [PERSON] . Надані відповідачкою до суду письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] щодо обставин та підстав складення заповіту [PERSON] судом не прийняті, оскільки не є доказами відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України щодо їх достовірності. Ухвалою суду було задоволено клопотання про виклик вказаних свідків в судове засідання, однак вони не прибули до суду та пояснень не надали. Відповідачкою [PERSON] було ініційовано позов про встановлення нікчемності заповіту, складеного [PERSON] 01.12.2011 року. Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18 червня 2025 року, яке набрало законної сили 29.07.2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю. Таким чином, з урахуванням досліджених судом доказів та встановлених обставин, можна стверджувати, що наміри [PERSON] , які вона виражала при вчиненні заповіту 01 грудня 2011 року на розподіл належного їй майна між двома спадкоємцями на випадок своєї смерті, узгоджуються із текстом заповіту, який містить чіткий перелік такого майна та зазначення кожного спадкоємця майна, а формулювання п.5 заповіту, яким все майно заповідача, де б воно не перебувало і з чого б не складалось на день смерті, і на що за законом вона матиме право, заповідано [PERSON] , не може охоплювати і не охоплює склад майна, визначений у пунктах 1-4 заповіту. \~ \~ \~ \~ Суд прийшов до висновку, що тлумачити зміст заповіту, складений заповідачем [PERSON] 01.12.2011 року, посвідчений секретарем Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Патюткою Т.В. 01 грудня 2011 року, за реєстровим №103, необхідно як такий, що виявленням волі [PERSON] є розпорядження, згідно якого [PERSON] належну їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 8,82 га, що знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради і належить їй на підставі державного акта КР№090552 виданого Кетрисанівською сільською радою 20.08.1999 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №09-552ч, заповіла [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Як передбачено ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволено повністю, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: approved