Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

У квітні 2025 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернулася до Автозаводського районного суду міста Кременчука із зазначеною позовною заявою, у якій, з урахуванням заяви від 18 вересня 2025 року, просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНЧЕР» (далі відповідач, ТОВ «ІНЧЕР») на її користь: 42240,63 грн заборгованості з заробітної плати; 6109,74 грн компенсації за невикористану відпустку; 107235,26 грн середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати, а також 20000,00 грн моральної шкоди. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що з 09 січня 2023 року по 27 лютого 2025 року вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем, який з початку 2024 року почав нерегулярно виплачувати заробітну плату, внаслідок чого утворилася заборгованість, у зв`язку з чим вона вимушена була звільнитися. Під час звільнення видано наказ №\~83-к від 27 лютого 2025 року, однак розрахунку з нарахованої заробітної плати не проведено; за наслідками зверненням до відповідача 07 квітня 2025 року щодо досудового врегулювання цього питання відмовлено; факт невиплаченої заробітної плати в сумі 42240,63 грн підтверджується довідкою №\~225 від 14 квітня 2025 року. Оскільки ТОВ «ІНЧЕР» під час звільнення не здійснило відповідних розрахунків із [PERSON] , зокрема не виконало передбачених частиною першою статті 116 КЗпП вимог, то відповідно до частини першої статті 117 цього Кодексу зобов`язано виплатити їй середній заробіток за весь час затримки, сума якого, за її підрахунками, становить 107235,26 грн. Окрім того, позивач зазначає про невиконання відповідачем свого обов`язок щодо виплати та розрахунку на момент звільнення суми компенсації за невикористану відпустку, у зв`язку з чим нею здійснено самостійно розрахунок, за яким сума такої компенсації становить 6109,74 грн. Також [PERSON] зауважує, що внаслідок порушення ТОВ «ІНЧЕР» гарантованого законом права на оплату праці їй було завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях та переживаннях, пов`язаних із неможливістю у повній мірі себе забезпечувати, у зв`язку з чим їй довелося вчиняти додаткових заходів, зокрема у вигляді отримання позичок, для організації свого життя, що призвело до приниження її честі та гідності. Ухвалою від 31 березня 2025 року Автозаводський районний суд міста Кременчука відкрив провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою, в якій просить проводити розгляд справи без її участі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать зворотні конверти АТ «Укрпошта» з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» та довідки про доставку електронного документа в кабінет користувача підсистеми «Електронний суд», наявні в матеріалах справи, із клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, своїм правом подати відзив на позовну заяву не скористалася, тому в силу вимог частини восьмої статті 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з частиною першою статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною першою статті 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, убачається, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У рішеннях ЄСПЛ, зокрема звертає увагу, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. За наведених обставин, відповідно до вимог частини першої статті 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов таких висновків. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частинами першою, другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Суд установив, що 09 січня 2023 року [PERSON] прийнята оператором заправних станцій ТОВ «ІНЧЕР», а 27 лютого 2025 звільнена з роботи за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпПУ на підставі наказу №\~83-К від 27 лютого 2025 року, про що міститься відповідна відмітка у трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] . З наказу про припинення трудового договору (контракту) від 27 лютого 2025 року №\~83-к вбачається, що [PERSON] не відпрацьовано 0, компенсацій 13 календарних днів відпустки за період роботи з 09 січня 2024 року по 27 лютого 2025 року. У довідці, виданій ТОВ «ІНЧЕР» від 14 квітня 2025 року №\~225, зазначено, що станом на 27 лютого 2025 року загальна заборгованість по заробітній платі [PERSON] становить 42240,63 грн (за період листопад 2024 року по лютий 2025 року); у довідці № 226 це товариство вказало, що середньомісячна заробітна плата [PERSON] становить 13923,02 грн. Статтею 43 Конституції України закріплено, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. У статті 94 КЗпП та статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року №\~108/95-ВР «Про оплату праці» зокрема, визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. У статті 21 Закону України від 24 березня 1995 року №\~108/95-ВР «Про оплату праці» зокрема, визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За правилами статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Ураховуючи, що відповідач наведену позивачем інформацію не заперечив, факту не виплати заробітної плати не спростував, суд вбачає наявність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з виплати заробітної плати у сумі 42240,63 грн. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. У пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №\~13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Так, середній заробіток працівника розраховується відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року\~№ 100. До розрахункового періоду включаються два місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 1 розділу І Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 2 розділу ІІ вказаного вище Порядку, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. За змістом пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Згідно з наявною в матеріалах справи копією довідки позивачу у грудні 2024 року нарахована заробітна плата в сумі 15194,49 грн, у січні 2025 року 12651 грн, фактична кількість відпрацьованих днів 47. За наданими позивачем розрахунками середньоденна заробітна плата становить 592,46 грн, а сума, яка підлягає стягненню за весь період затримки виплати заробітної плати 107235,26 грн. Відповідач наведені позивачем розрахунки не заперечив, іншого розрахунку суду не надав. Ураховуючи наведене, вбачає наявність підстав для стягнення заявленої позивачем суми за час затримки виплати заробітної плати. Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону України від 15 листопада 1996 року №\~504/96-ВР «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А І групи. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №\~13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.1821 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. У наказі про припинення трудового договору (контракту) від 27 лютого 2025 року №\~83-к зазначено, зокрема, що [PERSON] має право на компенсацію за 13 календарних днів відпустки за період роботи з 09 січня 2024 року по 27 лютого 2025 року. Сума грошової компенсації за невикористані дні відпустки позивачу не виплачена, вказані обставини відповідачем не спростовані. Ураховуючи наведене, з ТОВ «ІНЧЕР» на користь [PERSON] підлягає стягненню 6109,74 грн компенсації за невикористану відпустку. Частина третя статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями частин першої четвертої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина перша статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до частини шостої цієї статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статі 89 ЦПК України). Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Ураховуючи надані позивачем докази, суд вважає необхідним стягнути з ТОВ «ІНЧЕР» на користь [PERSON] : 42240,63 грн заборгованості з заробітної плати; 6109,74 грн компенсації за невикористану відпустку та 107235,26 грн середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати. Щодо заявленої суми моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди (Постанова ОП КЦС ВС від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20). У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №\~4 зазначено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Обґрунтовуючи заподіяння моральної шкоди позивач посилається на те, що внаслідок порушення ТОВ «ІНЧЕР» гарантованого законом права на оплату праці їй було завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях та переживаннях, пов`язаних із неможливістю у повній мірі себе забезпечувати, у зв`язку з чим їй довелося вчиняти додаткових заходів, зокрема у вигляді отримання позичок, для організації свого життя, що призвело до приниження її честі та гідності. З огляду на викладене, суд вважає, що з боку відповідача мали місце порушення трудових прав позивача, які потягли за собою негативні наслідки для останньої, що полягали у відсутності належного фінансування її життєдіяльності, у зв`язку з чим їй довелося вчиняти додаткових заходів, що призвело, зокрема, до певних душевних страждань та дискомфорту. Заподіяну моральну шкоду позивачка оцінює у 20000,00 грн. У постанові ОП КЦС ВС від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. Визначаючи розмір відшкодування,суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц). Суд погоджується з доводами [PERSON] про те, що остання внаслідок порушення ТОВ «ІНЧЕР» трудових прав, зокрема, на оплату праці, зазнала певного дискомфорту та душевних страждань, внаслідок необхідності вчинення та відшукання додаткових засобів для існування та життєдіяльності. Разом із тим, суд дійшов висновку, що заявлений розмір моральної шкоди 20000,00 грн є невиправдано завищеним та не відповідає серйозності наслідків, що настали, та набуває ознак безпідставного збагачення. З огляду на характер протиправних дій відповідача, їх тривалість, суд вважає розумним, достатнім та співмірним стягнення моральної шкоди у сумі 2000,00 грн. Відтак, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Оскільки позивач в силу вимог пункту 9 частини першої статті 5 Закону України від 08\~липня 2011 року №\~3674-VI «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, витрати зі сплати судового збору відповідно до вимог статті 141 ЦПК України слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial