Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

20 травня 2025 року представник позивачки [PERSON] адвокат Тараненко Сергій Олександрович, який діє на підставі ордера на надання правничої допомоги серії ВІ №1094156 від 13.05.2025, договору №23 про надання правової допомоги від 13.05.2025 (а.с. 40, 41), надіслав до суду поштою позовну заяву до відповідачів [PERSON] , Котелевської селищної ради про визнання права власності на 11/20 частку нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 26.05.2025 позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Котелевської селищної ради про визнання права власності на частку у нерухомому майні у порядку спадкування за законом, залишена без руху з наданням строку для усунення її недоліків (а.с. 46). На виконання вимог ухвали суду від 26.05.2025 про залишення позовної заяви без руху представник позивачки адвокат Тараненко С.О. через систему «Електронний суд» 29.05.2025 подав до суду позовну заяву в новій редакції та виключно до відповідачки [PERSON] про визнання за [PERSON] право приватної власності на 11/20 частку будинку садибного типу, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та має складову: житловий будинок (позначений літерою А-1), літня кухня (позначена літерами Б,б), сарай (позначений літерою В), погріб вхідний (позначений літерою в), навіс (позначений літерою в1), вбиральня (позначена літерою Г), огорожа (позначена №3), ворота (позначені №4) (а.с. 48-55). В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що після смерті [PERSON] та [PERSON] , спадкоємцями за законом спадкового майна, у тому числі будинку садибного типу, який розташований за адресою: [ADDRESS] , є доньки - [PERSON] й [PERSON] , їх частка відповідно становить 11/20 й 9/20. Домоволодіння по [ADDRESS] відносилося до колгоспного двору, членами якого були [PERSON] голова двору, [PERSON] дружина, [PERSON] тітка дружини, [PERSON] донька, [PERSON] донька. Для належного оформлення спадкових прав позивачка звернулася до державного нотаріуса, який постановою відмовив у вчинені нотаріальної дії у зв`язку з тим, що будинок відносився до колгоспного двору й нотаріус не має змоги сам виділити частки в даному будинковолодінні. Таким чином, реалізувати свої законні права як спадкоємця, після померлих [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] можна тільки через суд, звернувшись з заявою про визнання права власності. Ухвалою судді Котелевського районного суду Полтавської області від 10.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, справу призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 58, 59). 08.08.2025 представник відповідачки [PERSON] адвокат Сідько С.І., яка діє на підставі ордера на надання правничої допомоги серії ВІ №1314224 (а.с. 70), через систему «Електронний суд» подала до суду відзив на позов та заяву про поновлення строку на подання відзиву й прийняття його до розгляду, та клопотання про витребування доказів (а.с. 97-101). Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 08.08.2025 поновлено відповідачці [PERSON] строк для подання відзиву на позов у цивільній справі №535/483/25, прийнято до розгляду поданий нею відзив на позов, задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів, та продовжено на тридцять днів підготовче провадження у справі (а.с. 110, 111). В обґрунтування заперечення проти позову, що викладені у відзиві на позовну заяву, представник відповідача зазначила, що [PERSON] може мати право лише на 9/20 частки житлового будинку з господарськими будівлями й спорудами (1/5 частка її як члена колгоспного двору + 1/10 частка після батька [PERSON] + 3/20 частка після матері [PERSON] ). Одночасно, відповідачка вважає, що 1/5 частка позивачки як члена колгоспного двору не може бути визнати судом за нею, в порядку вирішення спору щодо спадкування. Право власності в порядку спадкування за законом позивачка має на 1/4 частку житлового будинку (а.с. 97-101). 25.09.2025 ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті (а.с. 159). Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 163-170). Представник позивача адвокат Тараненко С.О. 15.10.2025 через систему «Електронний суд» подав до суду письмову заяву про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, та просить задовольнити позовну заяву у повному обсязі з підстав, що викладені у ній (а.с. 171-173). Представник відповідача адвокат Сідько С.І., 16.10.2025 через систему «Електронний суд» подала до суду письмову заяву про розгляд справи без участі відповідача та представника відповідача, та просить задовольнити позовні вимоги частково з підстав, що викладених у відзиві (а.с. 174). Згідно з ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Відповідно до положень ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 у справі №1519/2-5034/11 зазначено, що згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення ч. 5 ст. 268 ЦПК України необхідно розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов необхідно задовольнити частково, з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом ДРАЦС Котелевського РУЮ Полтавської області 20.09.2011 (а.с. 9). Після смерті [PERSON] на належне йому майно відкрилася спадщина, у тому числі на частку у будинку садибного типу, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Будинок садибного типу має наступну складову: житловий будинок (позначений літерою А-1), літня кухня (позначена літерами Б,б), сарай (позначений літерою В), погріб вхідний (позначений літерою в), навіс (позначений літерою в1), вбиральня (позначена літерою Г), огорожа (позначена №3), ворота (позначені №4) (а.с. 21-23). Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 20.12.1978, виданого на підставі рішення виконкому Котелевської селищної Ради народних депутатів №156 від 14.10.1976, жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , дійсно належить колгоспному двору голова [PERSON] (а.с. 29). Згідно з інформацією, наданою у довідці Приватного підприємства «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» за вих. №4890 від 08.05.2025, станом на 31.12.2012 в реєстровій книзі №12 за реєстровим №2436 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] (стара адреса: [ADDRESS] ) за головою колгоспного двору [PERSON] , частка 1/1 (а.с. 20). Земельна ділянка загальною площею 0,25 га, що надана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території смт Котельва Котелевської селищної Ради, належала [PERSON] (державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ ПЛ №012954 від 13.01.1998) (а.с. 26). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Котелевської селищної ради Полтавської області №4972 від 29.09.2021, домогосподарство за адресою: [ADDRESS] , (стара адреса: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ), рахується за нині покійним [PERSON] (а.с. 25). На підставі довідки Виконавчого комітету Котелевської селищної ради Полтавської області №3487 від 20.10.2016, домоволодіння в [ADDRESS] , (стара адреса: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ), згідно з будинковою книгою та трудовою книгою колгоспника за № [NUMBER] від 28.03.1975, станом на 01.07.1990 відносилося до колгоспного двору, голова двору [PERSON] , члени двору: дружина [PERSON] , тітка дружини [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] (а.с. 24). Відповідно до положень ст. ст. 1216-1218, 1220-1221 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. За змістом ст. ст. 1222-1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). На підставі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною першою статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкова справа після померлого [INFO] [PERSON] заведена 14.03.2012 за №67/2012, спадкоємцями спадкового майна є донька [PERSON] й дружина [PERSON] , що підтверджується спадковою справою та свідоцтвами про право на спадщину за законом на земельні ділянки і майнового паю. В матеріалах справи міститься заява про відмову від прийняття спадщини від 14.03.2012 від імені [PERSON] (а.с. 11-14, 137-151). [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане повторно Котелевським районним відділом ДРАЦС ПСМУ Міністерства юстиції (м. Суми) 11.03.2020 (а.с. 15). Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] заведена 18.03.2020 за №16/2020, спадкоємцями спадкового майна є доньки [PERSON] й [PERSON] , що підтверджується спадковою справою та свідоцтвами про право на спадщину за законом на земельні ділянки (а.с. 124-135). Факт родинних відносини позивачки як дочки із спадкодавцями підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 12.11.1974 Котелевським відділом ЗАГС Полтавської області та рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 25.11.2015, справа 530/1756/15-ц, відповідно до якого дошлюбне прізвище позивачки [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до постанови про відмову у вчинення нотаріальної дії, [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л.В. з заявою після смерті [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Позивачка не має можливості прийняти спадщину у вигляді частки спірного нерухомого майна, оскільки державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що нотаріус не має змоги сам виділити частки в даному будинковолодінні (а.с. 39). За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), яке знайшло своє вираження у ст. 5 ЦК України, його норми застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно необхідно керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців, зокрема положеннями ЦК Української РСР 1963 року, Законом України від 07 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5 (Вказівки № 112/5), Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним /статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року №5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року №1/5, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених вище нормативних актів, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Положеннями чинних на час виникнення цивільних відносин щодо права власності на спірне нерухоме майно колгоспного двору, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , (стара адреса: [ADDRESS] ; вул. Петровського, 30; [ADDRESS] ), ЦК Української РСР (1963 р.) та Закону України «Про власність» передбачалось, два різновиди спільної власності, яка виникає в тих випадках, коли майно належить на праві власності не одній, а кільком особам одночасно. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Згідно з ст. 112 ЦК Української РСР та ст. 17 Закону України «Про власність» спільна власність існує у формах спільної сумісної та спільної часткової власності, тобто такої власності, коли її учасники мають наперед визначені частки. За приписом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Водночас ні ЦК Української РСР, ні Закон України «Про власність», не визначали розмір часток членів сім`ї у праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Частинами 1, 2 ст. 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою частки визначаються рівними. Враховуючи вищевикладене, а також те, що ніяких домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, жодних доказів того, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою суду не надано, суд приходить до висновку, що частки співвласників майна колгоспного двору є рівними, тобто по 1/5 частці кожному співвласнику. Таким чином, враховуючи довідку виконавчого комітету Котелевської селищної ради №3487 від 20.10.2016, голові двору [PERSON] , та членам двору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належало спірне домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , по 1/5 частці кожному. Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, суд враховує, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Враховуючи вищевикладене, позов [PERSON] в частині визнання за нею, як членом колгоспного двору, права власності на 1/5 частку житлового будинку з господарськими будівлями й спорудами за адресою: [ADDRESS] , підлягає задоволенню. Після смерті [PERSON] та [PERSON] , відкривається спадщини тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто. [PERSON] є спадкоємицею за законом на 1/10 частку спадкового майна житлового будинку з господарськими будівлями й спорудами після смерті спадкодавця [PERSON] (батька), та спадкоємицею за законом на 3/20 частки спадкового майна житлового будинку з господарськими будівлями й спорудами після смерті спадкодавця [PERSON] (матері) (1/5 частка її як члена колгоспного двору + 1/10 частка отримана у спадщину після смерті чоловіка). Однак, згідно з матеріалами цивільної справи позивачка не зверталася із заявою про одержанням свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок після смерті матері та не отримувала відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Щодо отримання спадщини у вигляді 1/5 частки спірного житлового будинку з господарськими будівлями й спорудами після смерті [PERSON] , позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спадщина відкрилася внаслідок смерті [PERSON] , що вона має родинні зв`язки зі спадкодавцем, прийняла спадщину та звернулася до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21, постанова Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справа №582/18/21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №227/3750/19 зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Суд вважає, що без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку можливе у випадку, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Позивачем не надано до суду й не підтверджено належними доказами, що у нього існують перешкоди для оформлення права власності на спадкове майно [PERSON] , [PERSON] в нотаріальному порядку після надання нотаріусу необхідних документів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 3 ст. 12 ЦПК України, ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності необхідно задовольнити частково.

Outcome: partial