Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-14 00:00:00

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі\~- ТОВ «Діджи Фінанс») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. ТОВ «Діджи Фінанс» зазначило, що 24 квітня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» (далі - ПАТ «Банк Михайлівський») та [PERSON] укладено угоду № 200513662 щодо кредитування, відповідно до умов якої ПАТ «Банк Михайлівський» надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 10 140,00 грн з встановленим строком користування з 24 квітня 2016 року по 24 грудня 2018 року, а відповідачка зобов`язалася повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 20 липня 2020 ТОВ «Діджи Фінанс» на підставі договору № 7_БМ із ПАТ «Банк Михайлівський» набуло право вимоги, в тому числі за кредитним договором № 200513662 від 24 квітня 2016 року. Позивач зазначає, що ПАТ «Банк Михайлівський» було виконано взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, тоді як [PERSON] порушила його умови щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами, а тому станом на 07 серпня 2025 року загальний розмір кредитної заборгованості відповідачки становить 26 274,40 грн, з яких: 9160,00 грн -\~заборгованість за кредитом та 17 114,40 грн\~- заборгованість за відсотками. Крім того, на підставі ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~за порушення строків виконання грошового зобов`язання позивач просив стягнути із боржника 3 % річних, що становить 2362,54 грн, та інфляційні втрати за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань\~у розмірі 5745,28 грн. Із урахуванням викладеного, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь 34 382,22 грн заборгованості за кредитом, судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. Ухвалою судді від 27 серпня 2025 року прийнято позовну заяву ТОВ «Діджи Фінанс» до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Відповідачка [PERSON] через свого представника адвоката Кедруна Л. С. подала до суду відзив на позовну заяву ТОВ «Діджи Фінанс», у якому просить у задоволенні позову відмовити, оскільки вона виконала свої зобов`язання перед фактором, що підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор» (далі ТОВ «ФК «Фагор») від 03 липня 2019 року. Представник позивача Романенко М. Е. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, у позовній заяві просив слухати справу за його відсутності. Представник відповідачки адвокат Кедрун Л. С. у судовому засіданні проти задоволення позову ТОВ «Діджи Фінанс» заперечив із підстав, зазначених у відзиві. З`ясувавши позицію позивача, заслухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява до задоволення не підлягає із наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 24 квітня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] укладено кредитний договір № 200513662, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит на придбання товару у сумі 10 140,00 грн строком 974 дні з 24 квітня 2016 року по 24 грудня 2018 року з процентною ставкою у розмірі 0,0001 % річних, а відповідачка зобов`язалася повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. У подальшому 19 травня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» (клієнт) і Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Плеяда» (далі ТОВ «ФК «Плеяда») (фактор) укладено договір факторингу № 1905, за умовами якого фактор зобов`язався передати грошові кошти у розпорядження клієнта, а банк зобов`язався відступити на користь ТОВ «ФК «Плеяда» право вимоги до третіх осіб (боржників). Також 20 травня 2016 року між ТОВ «ФК «Плеяда» і ТОВ «ФК «Фагор» укладено договір факторингу № 1, за умовами якого ТОВ «ФК «Плеяда» за плату відступило на користь ТОВ «ФК «Фагор» права вимоги, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі договору факторингу № 1905. 23 травня 2016 року згідно з рішенням Правління Національного банку України № 14/БТ ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних, а відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 812 розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації. На виконання своїх обов`язків, передбачених\~ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноваженою особою згідно з Наказом № 27/1 від 24 травня 2016 року створено комісію з перевірки договорів (інших правочинів), укладених ПАТ «Банк Михайлівський». Під час перевірки комісія виявила, що між ПАТ «Банк Михайлівський» і ТОВ «ФК «Плеяда» було укладено договір факторингу № 1905 від 19 травня 2016 року, відповідно до якого банк відступив право вимоги за кредитними договорами на суму 682 297 854,87 грн. 05 червня 2020 року відбувся продаж ПАТ «Банк Михайлівський» на публічних торгах (аукціоні) лоту № GL16N618071, який включав кредитний портфель фізичних осіб, відчужений на користь ТОВ «ФК «Плеяда» (з подальшою переуступкою ТОВ «ФК «Фагор»), за яким застосована нікчемність. Переможцем вказаних торгів (аукціону) стало ТОВ «Діджи Фінанс». 20 липня 2020 року відбулось підписання договору № 7_БМ відступлення ПАТ «Банк Михайлівський» прав вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» за результатами проведення вищезгаданих торгів (аукціону). Згідно з п. 2 вказаного договору ТОВ «Діджи Фінанс» у день настання відкладальної обставини відповідно до п. 16 цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами. Рішенням Господарського суду м. Києва від 04 березня 2021 року позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» до ПАТ «Банк Михайлівський», ТОВ «ФК «Плеяда», ТОВ «ФК «Фагор» про застосування наслідків нікчемності правочину, відновлення становища, яке існувало до порушення права залишено без задоволення. Рішенням Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року рішення Господарського суду міста Києва від 04 березня 2021 року у справі № 910/11298/16 скасовано в частині немайнових вимог, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ТОВ «Діджи Фінанс» у цій частині. Застосовано наслідки нікчемності договору факторингу № 1905 від 19 травня 2016 року, а саме: зобов`язано ТОВ «ФК «Плеяда» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно з договором факторингу № 1905 від 19 травня 2016 року та актів прийому-передачі № 1 і № 2 від 20 травня 2016 року. Визнано відсутніми у ТОВ «ФК «Плеяда» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу № 1905 від 19 травня 2016 року, реєстрах прав вимог № 1 від 19 травня 2016 року та № 2 від 20 травня 2016 року до цього договору та актах прийому-передачі № 1 і № 2 від 20 травня 2016 року до зазначеного договору факторингу. Визнано недійсним договір факторингу № 1 від 20 травня 2016 року, укладений між ТОВ «ФК «Плеяда» та ТОВ «ФК «Фагор». Зобов`язано ТОВ «ФК «Фагор» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу № 165 від 19 травня 2016 року та актів прийому-передачі до нього № 1 і № 2 від 20 травня 2016 року. Визнано відсутніми у ТОВ «ФК «Фагор» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу № 1905 від 19 травня 2016 року, Реєстрах прав вимог до нього № 1 від 19 травня 2016 року та № 2 від 20 травня 2016 року, актах прийому-передачі від 20 травня 2016 року до зазначеного договору факторингу № 1 і № 2, та в договорі факторингу № 1 від 20 травня 2016 року та додатках до нього. 20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 7_БМ, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором № 200513662, укладеним 24 квітня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс». Згідно з реєстром договорів, права за якими відступаються, та боржників за такими договорами до договору № 7_БМ про відступленням прав вимоги від 20 липня 2020 року до нового кредитора ТОВ «Діджи Фінанс» перейшло право вимоги за кредитним договором № 200513662, укладеним 24 квітня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] , на суму 26 274,40 грн, з яких: 9160,00 грн -\~заборгованість за кредитом та 17 114,40 грн\~- заборгованість за відсотками. Згідно наданих представником відповідачки дублікатів фіскальних чеків від 10 травня 2016 року, 21 червня 2016 року, 10 серпня 2016 року, 20 вересня 2016 року, 21 жовтня 2016 року, 16 грудня 2016 року, 17 січня 2017 року, 28 лютого 2017 року, 20 березня 2017 року, які збереглись, вбачається, що [PERSON] здійснювала погашення наданого їй кредиту на користь ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «ФК «Фагор». До 03 липня 2019 року [PERSON] повністю сплатила борг за кредитним договором і виконала зобов`язання за цим договором, що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Фагор» від 03 липня 2019 року. Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Як передбачено ч. 1\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У силу\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою\~статті 1054 ЦК України\~визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1\~ст. 1048 ЦК України, норми якої в силу ч. 2\~ст. 1054 ЦК України\~поширюються на кредитні відносини, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Із положень п. 1 ч. 1\~ст. 512 ЦК України\~слідує, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Частиною першою\~статті 526 ЦК України\~встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено ч. 1\~ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У силу ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів. За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів. Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору. Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, а у разі прострочення виконання зобов`язання сплатити пеню, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства. Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором. У разі прострочення боржником грошового зобов`язання настають наслідки такого прострочення у виді нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних від простроченої суми. Ці нарахування входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором. Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 5 липня 2017 року у справі № 6-459цс17, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору. Відтак суди мають з`ясувати належним чином обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора та чи існували вони на момент їх переходу. Отже, зібрані в справі докази вказують на те, що 24 квітня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» і [PERSON] уклали кредитний договір № 200513662, на виконання якого ПАТ «Банк Михайлівський» надав відповідачці кредит у розмірі 10 140,00 грн, а та зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти. На підставі договору № 7_БМ від 20 липня 2020 року ПАТ «Банк Михайлівський» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до [PERSON] за вказаним кредитним договором. Водночас на момент переходу цього права [PERSON] повністю сплатила борг за кредитним договором, у зв`язку з чим право вимоги за цим договором було припиненим. Вказане підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Фагор» від 03 липня 2019 року, відповідно до якої станом на 03 липня 2019 року заборгованість за кредитним договором № 200513662 від 24 квітня 2016 року погашена у повному обсязі та договір закритий. Відповідачка діяла добросовісно, не знаючи і не маючи можливості знати про майбутнє рішення Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року, яким ТОВ «Діджи Фінанс» фактично визнано новим кредитором за зобов`язаннями перед ПАТ «Банк Михайлівський». Отже, з наявних у справі доказів вбачається, що відповідачка сплатила в повному обсязі заборгованість за кредитним договором правонаступнику банку - ТОВ «ФК «Фагор» задовго до ухвалення рішення суду про визнання договору факторингу недійсним. Тому таке погашення заборгованості є належним виконанням зобов`язань. Оскільки на момент виконання відповідачкою зобов`язань за кредитним договором ТОВ «ФК «Фагор» було новим кредитором, подальше визнання договорів недійсними не створює підстав для повторної сплати заборгованості за тим же зобов`язанням. Тому з неї на користь ТОВ «Діджи Фінанс» не можуть бути стягнуті заборгованість за цим договором, інфляційні втрати та проценти від простроченої суми. Отже, позов ТОВ «Діджи Фінанс» до задоволення не підлягає. Щодо письмового клопотання представника позивача [PERSON] про поновлення строку позовної давності для подання даного позову, то таке клопотання задоволенню не підлягає, оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування строку позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив строку позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач, що узгоджується із позицією, викладеною в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Відповідно до ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Згідно зі\~ст.\~141\~ЦПК України оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed