Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Технофінанс» (далі також ТОВ ФК «Технофінанс», позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі також відповідач, позичальник) про стягнення заборгованості за договором позики «Техно» № 3303707291-012023 від 16.02.2024 (далі також Договір) у розмірі 29000 гривень та судових витрат. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 16 лютого 2024 року між ТОВ ФК «Технофінанс» та [PERSON] було укладено договір позики «Техно» № 3303707291-012023 відповідно до якого останній отримав у кредит грошові кошти у сумі 6000,00 гривень шляхом перерахування на банківську картку Позичальника [NUMBER] зі строком повернення до 01.03.2025 року включно (п.2.1, п. 2.2. Договору). Розмір процентів за користування коштами складає 1.50% від суми позики, що за календарний рік становить 547.5% річних, нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за позикою; нарахування процентів здійснюється щоденно протягом строку кредитування без врахування дня надання позики. Згідно умов договору позичальник сплачує комісії : за використання позики 1% від суми позики та нараховується щоденно за супроводження договору надання цілодобової підтримки позичальнику з приводу виконання умов договору, обслуговування заборгованості (за наявності); одноразову комісію за видачу позики у розмірі 2.50% від суми позики, яка нараховується одноразово та підлягає сплаті в момент надання позики шляхом її утримання позикодавцем із суми позики. Відповідно до укладеного договору Позика надається на споживчі цілі та відповідач повинен був сплачувати заборгованість за графіком. Позивач зазначає, що відповідач умови договору позики не виконав, грошові кошти в строк не повернув, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 29\~000,00 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6000,00 грн., борг по відсоткам за кредитом в розмірі 1260,00 грн., пені 11\~900,00 грн., борг послуг 9840,00 грн., в зв`язку з чим позивач звернувся до суду для захисту та відновлення свого порушеного права та просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Технофінанс» заборгованість у розмірі 29\~000,00 грн. разом із судовими витратами, які складаються із суми судового збору 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. Ухвалою від 16.09.2025 відкрито спрощене провадження у справі та ухвалено розглядати справу з повідомленням сторін, визначено відповідачу строк для подання відзиву, копію ухвали направлено сторонам, яку відповідач отримав 25.09.2025, що підтверджується його розпискою про отримання рекомендованого повідомлення. У позовній заяві позивач заявив про розгляд справи без його участі. Належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, відзиву, інших заяв чи клопотань до суду не подавав. Враховуючи, що справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні, ненадходження від відповідача відзиву на позовну заяву, суд вирішив проводити розгляд справи за відсутності учасників справи на підставі наявних у ній доказів. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксація судового процесу на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Між сторонами виникли договірні правовідносини у сфері споживчого кредитування щодо належного виконання умов укладеного кредитного договору, в яких ТОВ «ФК «Технофінанс» виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач [PERSON] - споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов`язанні, на повернення відповідачем, як боржником, отриманого ним кредиту та сплати процентів за його користування. Положенням статті 3 Закону України № 675-VIII «Про електронну комерцію» (далі Закон) визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Судом встановлено, що 16.02.2024 між ТОВ «ФК «Технофінанс» та [PERSON] було досягнуто домовленості та укладено Договір позики «Техно» № 3303707291-012023 в електронній формі. Зокрема, 16.02.2024 [PERSON] електронним підписом одноразового ідентифікатора (одноразовим паролем) QiQT4e підписав Договір позики «Техно» № 3303707291-012023, за умовами якого отримав в позику грошові кошти у розмірі 6000,00 грн. на умовах строковості, оплатності та поверненості, шляхом перерахування на банківську картку позичальника [NUMBER] , а позичальник у встановлений цим договором строк зобов`язується повернути позику, сплатити проценти та комісії за користування позиченими коштами на визначених цим договором умовах (п.2.1.). Строк кредитування за договором складає 15 календарних днів у термін до 01.03.2024 включно. У разі невнесення грошових коштів для виконання грошового зобов`язання до зазначеної дати невнесена (недовнесена) сума грошового зобов`язання вважається простроченою заборгованістю та до позичальника застосовується відповідальність за порушення умов цього договору, визначена розділом 6 Договору (п.2.2.). За користування позикою позичальник сплачує проценти за фіксованою процентною ставкою 1.50% від суми позики, що за календарний рік становить 547.5% річних (п.2.3.1.). Позичальник сплачує комісії, пов`язані з укладенням, обслуговуванням Договору : комісія за використання позики складає 1% від суми позики та нараховується щоденно за супроводження договору, надання цілодобової підтримки позичальнику з приводу виконання умов договору; одноразова комісія за видачу позики становить 2.50% від суми позики, яка нараховується одноразово та підлягає сплаті в момент надання позики шляхом її утримання позикодавцем із суми позики (п.2.4.1.-2.4.2). Орієнтовна загальна вартість кредиту складається з розміру суми позики, тобто суми коштів, яка надана позичальнику згідно п.2.1. цього Договору та загальних сукупних витрат за Договором та становить 82500,00 грн. (п.2.6.). Позичальник зобов`язаний своєчасно повернути позику, сплатити проценти та комісії за користування позикою в порядку, визначеному Договором у розмірах та у строки, визначені графіком платежів (п.3.4.2.). Згідно з пунктом 6.3. при простроченні виконання умов цього договору позичальник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 2% суми позики за кожен день прострочення з другого дня прострочення до дня погашення заборгованості в повному обсязі. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204\~ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності Договору позики «Техно» № 3303707291-012023 від 16.02.2024. Зазначений договір недійсним не визнано, у зв`язку з чим у розглядуваному випадку відповідно до положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності вказаних правочинів. Судом встановлено, що ТОВ «ФК «Технофінанс» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало, надало кредит на обумовлену згідно умов договору суму, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 5322 від 16.02.2024. Відтак, у межах строку кредитування (з 16.02.2024 по 01.03.2024) відповідач мав повернути позивачеві позичені кошти і сплачувати проценти. Після закінчення строку користування позикою, відповідач мав обов`язок повернути всю заборгованість. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 3303707291-012023 від 16.02.2024 станом на 17.08.2025 складається із: 6000,00 грн. борг тіла; 1260,00 грн. борг по процентах (нараховані за період з 16.02.2024 по 01.03.2024); 11900,00 грн. борг пені, 9840,00 грн. борг послуг, а всього 29000 грн. Водночас матеріали справи не містять доказів повного виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором. Розмір суми заборгованості наданий позивачем відповідачем у встановленому законом порядку не спростований. Відповідно до статті 6\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Частиною 1 статті 1054\~ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 статті 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом статті 1056-1\~ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом. Статтями 525, 526\~ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями статті 625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Згідно зі статті 611\~ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі встановлених відповідно до матеріалів справи обставин, виходячи з «балансу ймовірностей» як стандарту доказування, котрий ЄСПЛ у рішенні «J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» (заява № 59166/12) від 23.08.2016 визнає притаманним саме цивільним справам, відповідно до якого доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав, суд доходить до висновку, що між позивачем та відповідачем 16.02.2024 укладено Договір позики «Техно» за умовами якого, відповідач отримала у кредит грошові кошти у сумі 6000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника зі строком повернення до 01.03.2024 включно. Позивач свої зобов`язання за цим Договором виконав у повному обсязі надавши відповідачу кредитні ресурси та можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, в порушення умов договору відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яку згідно договору і закону відповідач повинен повернути. Визначені сторонами у договорі підстави нарахування комісії відповідачем не оспорювались, отже в силу презумпції дійсності правочину, нарахована позивачем комісія (борг послуг) підлягає також стягненню з відповідача. Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «ФК «Технофінанс» просить також стягнути із відповідача за кредитним договором зокрема і пеню в розмірі 11900,00 грн. В поясненнях позивач зазначає, що згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування у разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 ЦК України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. Таким чином, на думку позивача за договорами укладеними з 24.01.2024, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань. Однак, з аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та статей 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України випливає, що на кредитний договір, укладений між сторонами у справі, розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а відтак позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки, а нарахована позикодавцем неустойка, що передбачена відповідним договором, підлягає списанню позикодавцем. Вирішуючи питання про стягнення неустойки суд виходить з наступного. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина 1 ст. 14 ЦК України). Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 320/8618/15). У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15.03.2022, яким, зокрема розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнити пунктом 6-1 такого змісту: «6-1. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем». Пункт 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» виключено на підставі Закону України № 3498-IX від 22.11.2023, який набрав чинності 24.12.2023. Також, згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пункт 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». На час розгляду справи в суді положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України є чинними. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України (частина 2 статті 4 ЦК України). Отже, частина друга статті 4 ЦК України закріплює пріоритет норм цього Кодексу над нормами інших законів. До того ж такий спосіб вирішення колізії норм ЦК України з нормами інших законів - з констатацією пріоритету норм цього Кодексу над нормами інших законів підтримувався як Конституційним Судом України (Рішення від 13.03.2012 у справі № 5-рп/2012), так і Верховним Судом України (постанови від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13, від 16.12.2015 у справі № 6-2023цс15). Вказане узгоджується і з правовою позицією, висловленою у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 17), від 18.01.2022 у справі №910/17048/17 (пункт 78), від 29.06.2022 у справі №477/874/19 (пункт 69). Також Верховний Суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.09.2023 у справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.10.2023 у справі № 706/68/23). Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другоюстатті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що 11 900 грн. неустойки підлягають списанню позикодавцем (позивачем у справі) в силу вимог пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. За встановлених обставин, відповідно до наведених норм цивільного процесуального права суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із заборгованості по тілу кредиту 6000,00 грн., відсотків за кредитом за період з 16.02.2024 по 01.03.2024 в розмірі 1260,00 грн., та нарахована комісія в розмірі 9840 грн (борг послуг), підлягають задоволенню, а в іншій частині позову про стягнення 11900,00 грн. щодо нарахування пені за порушення відповідачем умов Договору в заявленому розмірі - суд відмовляє. Тобто, всього з відповідача слід стягнути 17100 грн. заборгованості за договором позики. Щодо позовних вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 - ч. 6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано будь-яких доказів з метою доведення понесених відповідачем витрат на правову допомогу. Згідно Договору про надання правової допомоги від 03.01.2024, адвокат Кшуташвілі Вікторія Олексіївна, яка діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №3861, виданого Радою адвокатів Дніпропетровської області 14.09.2018, зобов`язується надавати клієнтові Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Технофінанс» правничу допомогу, а клієнт зобов`язується оплачувати надані послуги та фактичні витрати адвоката. Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Однак окрім Договору про надання правової допомоги від 03.01.2024, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ТЕХНОФІНАНС» та адвокатом Кшуташвілі В.О. (зі змісту якого не вбачається оплата послуг адвоката у вказаному в позовній заяві розмірі), суду не надано жодних доказів на підтвердження заявленої в позовних вимогах розмірі 5000,00 грн. за проведену адвокатом роботу по стягненню заборгованості за договором позики з [PERSON] , а тому в цій частині заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1428, 38 грн. (17100х2422,40/29000).

Outcome: partial