Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

У січні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19 грудня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики згідно з яким позивач надав відповідачу кошти в сумі 20 000,00 дол. США. Договір позики оформлено у вигляді письмової розписки відповідача. Строк повернення позики - до 17 березня 2020 року. Відповідач за вказаним договором позики кошти позивачу не повернув. 25 листопада 2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики згідно з яким позивач надав відповідачу кошти в сумі 22 000 дол. США. Договір позики оформлено у вигляді письмової розписки відповідача. Строк повернення позики - до 01 грудня 2020 року. Відповідач за вказаним договором позики кошти позивачу не повернув. 18 лютого 2021 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, який вже посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ченцовою Н.А. та зареєстровано в реєстрі за № 199. Відповідно до п.1 договору позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 20 000 дол. США в якості позики. Даний факт отримання коштів підтверджується також і розпискою від 18 лютого 2021 року, котра написана особисто відповідачем. Графік повернення коштів сторони обумовили в пункті 2 договору. Відповідач повернув позивачу тільки 2 000 дол. США. Борг в сумі 18 000,00 дол. США відповідач не повернув. На день подачі позову відповідач уникає зустрічей, в добровільному порядку віддавати позику відмовляється, посилається на відсутність коштів За таких обставин відповідач отримав від позивача кошти, загальною сумою 62 000,00 дол. США та повернув тільки 2000,00 дол. США. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договорами позики в сумі 60 000 доларів США. Ухвалою судді від 17 січня 2025 року заяву [PERSON] про відстрочення сплати судового збору в справі за позовом [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики - задоволено. Відстрочено сплату судового збору у розмірі 15 140 грн. 00 коп. до ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою судді від 17 січня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15 травня 2025 року у справі закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання 16 жовтня 2025 року не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. заяв та клопотань до суду не надходило. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. З урахуванням викладеного, ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності відповідача. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом установлено, що 19 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання позики, оформлений у вигляді розписки відповідно до змісту якої [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США та зобов`язався їх повернути [PERSON] до 17 березня 2020 року. В подальшому 25 листопада 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики згідно з яким позивач надав відповідачу кошти в сумі 22 000 дол. США. Договір позики оформлено у вигляді письмової розписки відповідача. Строк повернення позики - до 01 грудня 2020 року Також 18 лютого 2021 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, який вже посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ченцовою Н.А. та зареєстровано в реєстрі за № 199. Відповідно до п.1 договору позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 20 000 дол. США в якості позики. Даний факт отримання коштів підтверджується також і розпискою від 18 лютого 2021 року, котра написана особисто відповідачем. Графік повернення коштів сторони обумовили в пункті 2 договору. Відповідач повернув позивачу тільки 2 000 дол. США. Борг в сумі 18 000,00 дол. США відповідач не повернув. Станом на дату подання позову відповідач свої зобов`язання зі сплати боргу не виконав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга цієї статті). Як свідчать матеріали справи, на підтвердженням укладання договору позики, позивач надав розписки про отримання коштів від 19 грудня 2019 року, 25 листопада 2020 року, договір позики від 18 лютого 2021 року, який вже посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ченцовою Н.А. та зареєстровано в реєстрі за № 199 та розписку до нього від 18 лютого 2021 року, якими підтверджено отримання [PERSON] коштів від [PERSON] в сумі 62 000 доларів США. Оригінали вищевказаних документів було оглянуто в судовому засіданні 17 червня 2025 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За таких обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, доказів зворотного відповідачем не надано. У порядку статті 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 15140 грн. слід стягнути з [PERSON] на користь держави. Разом з тим, питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу може бути вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення в порядку ст. 270 ЦПК України.

Outcome: approved