Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року по справі 200/6936/24 визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у виплаті згідно з ч. 1 ст. 61 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб, пенсії у розмірі 152396 грн. 24 коп., що підлягала виплаті за життя її померлому чоловіку [PERSON] , пенсіонеру за вислугою років МВС; стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в порядку ч. 1 ст. 61 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб на користь [PERSON] пенсію у розмірі 152396 грн. 24 коп., що підлягала виплаті за життя її померлому чоловіку [PERSON] . Вказаним рішенням встановлено, що відповідач діяв протиправно та всупереч закону, відмовивши їй у виплаті як члену сім`ї пенсіонера МВС, пенсійних виплат її померлого чоловіка. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.12.2024 року набуло законної сили 03.04.2025 року, видано виконавчі листи. Вказане рішення має преюдиційне значення для вказаної справи, та обставини протиправності бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області встановлені Донецьким окружним адміністративним судом, додатковому доказуванню не підлягають. У зв`язку з тим, що Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області всупереч вимогам законодавства допустив дії, які були визнані протиправними, їй довелось звертатись до судових та інших державних органів для захисту своїх прав. Протиправна поведінка Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призвела до того, що їй як члену сім`ї померлого пенсіонера МВС не була виплачена його недоотримана пенсія відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб. У зв`язку з порушенням її прав відповідачем, їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які виражаються у відчутті тривоги, розпачу, стресу, пов`язаному з тим, що органи пенсійного фонду привласнили собі грошові кошти у вигляді недотриманих пенсійних виплат, що належали мені як члену сім`ї померлого пенсіонера МВС. З моменту смерті її чоловіка пройшло більше 1 року, однак відповідач до сих пір не виплатив відповідні пенсійні виплати, які гарантовані Державою. Як встановлено в рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року по справі 200/6936/24 відповідну заяву встановленої форми вона подала до органів ПФУ 02.07.2024 року та з урахуванням вимог законодавства мала законні сподівання на належне виконання відповідачем законодавства у сфері цих правовідносин. Станом на теперішній час мої права не поновлені, пенсійні виплати я до сих пір не отримала, що спричиняє розчарування та пригнічення з приводу відсутності реального захисту прав членів сімей пенсіонерів МВС, які все життя віддали службі на користь державних інтересів у сфері захисту правопорядку. Протиправною поведінкою відповідача були порушені її звичайні життєві зв`язки, оскільки вона окрім того, що втратила свого чоловіка, вимушена була звертатися до судових органів, до органів виконання судових рішень за захистом своїх прав, тобто докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав, зокрема після судових процедур в першій та апеляційній інстанції, вона звернулась до Державної казначейської служби із заявою про виконання рішення суду, що підтверджується відповідями ГУ Державної казначейської служби в Донецькій області від 13.05.2025 року. Отже, порушення її прав носить триваючий характер. У зв`язку з відсутністю реального поновлення її прав вона продовжує відчувати постійний стрес, напругу, пригнічення з приводу свавілля, яке застосовано державним органом до неї. Позивач вважає, що їй заподіяно моральну шкоду в розмірі 16000 грн. (8000 грн.*2 порушених прав), з урахування того, щовідповідачем у результаті протиправної поведінки порушені гарантовані Конституцією, Законами України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мої права, то розмір відшкодування за кожне порушене право людини і громадянина, яке було гарантоване Державою, але порушене протиправною поведінкою органу державної влади, позивач оцінюю у розмірі гарантованої державою мінімальної заробітної плати, яка встановлена ЗУ «Про державний бюджет на 2025 рік» (8000 грн). Крім того, оцінюючи моральну шкоду, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, позивач спирається на можливість застосування аналогії закону, оскільки іншими законами, наприклад ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року (стаття 13) розмір моральної шкоди вираховується саме із застосуванням такого критерія , як мінімальна заробітна плата. Таким чином, вважає, що розмір моральної шкоди 16000 грн не є надмірним, з урахуванням того, що: 1) порушені основоположні права людини і громадянина, передбачені Конституцією України, Законами України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод; 2) порушення відбулись у зв`язку з поведінкою органу державної влади, який має неухильно дотримуватись у своїй діяльності законодавства України та у доброчесності якого у громадян не має бути сумнівів; 3) порушення моїх прав носить тривалий характер та не припинено до теперішнього часу, оскільки до сих пір я не отримала належні мені пенсійні виплати; 4) порушення прав призвело до негативних наслідків (неотримання пенсійних виплат, знецінення цих коштів внаслідок інфляційних процесів); 5) відновлення порушених прав змусило мене здійснювати неодноразові, численні дії (звернення) у судові та виконавчі органи. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини таке відшкодування не є надмірним, оскільки у випадку порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції розмір відшкодування становить 1500-3000 євро. Тому, просить суд: стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача 16000,00 грн на відшкодування заподіяної органом державної влади моральної шкоди шляхом списання коштів державного бюджету з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України. Позивач та представник позивача у судовому засіданні, заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій областіу судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. 04.07.2025 року представником відповідача направлено на адресу суду відзив на позовну заяву за змістом якого, позовні вимоги не визнаються в повному обсязі з наступних підстав. Позивач зазначає, що підставою для відшкодування моральної шкоди є невиплата Головним управлінням недоотриманих сум пенсії, які належали померлій особі. Разом з тим, в даному випадку відсутній головний критерій для відшкодування моральної шкоди, а саме наявність вини заподіювача, з огляду на наступне. Виплата пенсій, особам, які мають право на пенсію за Законом України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та членам їх сімей згідно статті 8 цього Закону забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України. Нараховані кошти Позивачу на виконання судових рішень мають бути виплачені за рахунок коштів Державного бюджету України та проведення такої виплати не може бути здійснене за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України, що надійшли від сплати єдиного соціального внеску, а проводиться лише у разі наявності на це відповідних бюджетних асигнувань. Проте, як вбачається з наданого позову, Позивачем не надано належних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, завдання шкоди її здоров`ю, чи завдання їй інших втрат немайнового характеру з яких можливо обрахувати розмір компенсації та характер і обсяг моральних страждань, матеріальні витрати, понесені Позивачем. Сам лише факт порушення прав Позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань. З урахуванням наведеного, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача - Держави Україна в особі Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року по справі 200/6936/24 задоволено адміністративний позов за позовом [PERSON] до Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про стягнення недоодержаної пенсії. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у виплаті згідно з ч. 1 ст. 61 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб, пенсії у розмірі 152396 гривень 24 копійки, що підлягала виплаті за життя \~її померлому чоловіку [PERSON] , пенсіонеру за вислугою років МВС; Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в порядку ч. 1 ст. 61 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб на користь [PERSON] пенсію у розмірі 152396 гривень 24 копійки, що підлягала виплаті за життя її померлому чоловіку [PERSON] . Стягнуто з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 968,96 грн. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.12.2024 року набуло законної сили 03.04.2025 року, видано виконавчі листи. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 03 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб 03.06.2006 року. Після реєстрації шлюбу останній присвоєно прізвище « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22 березня 2024 року, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . З відповіді представник відповідача - Держави Україна в особі Державної казначейської служби України вбачається, що заява від 02.05.2025р., щодо виконання виконавчого листа Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/6936/24 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь [PERSON] судового збору у розмірі 968,96 грн., зареєстрована за вхідним номером 10-4550 від 07.05.2025 р. та прийнята до опрацювання відповідно до вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845. Позивач стверджує, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків по перерахунку пенсії, її самопочуття та стан здоров`я значно погіршився, порушення її прав носить триваючий характер. У зв`язку з відсутністю реального поновлення її прав вона продовжую відчувати постійний стрес, напругу, пригнічення з приводу свавілля, яке застосовано державним органом по відношенню до неї. Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. У статті 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумарність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17, провадження № 12-208гс18 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110цс18, вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, провадження № 14-261цс19 вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року, справа № 227/2918/19, порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного урядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Враховуючи наявність рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року по справі 200/6936/24, якім визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у виплаті згідно з ч. 1 ст. 61 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб, пенсії у розмірі 152396 грн. 24 коп., що підлягала виплаті за життя її померлому чоловіку [PERSON] , пенсіонеру за вислугою років МВС; стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в порядку ч. 1 ст. 61 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб на користь [PERSON] пенсію у розмірі 152396 грн. 24 коп., що підлягала виплаті за життя її померлому чоловіку [PERSON] . Вказаним рішенням встановлено, що відповідач діяв протиправно та всупереч закону, відмовивши їй у виплаті як члену сім`ї пенсіонера МВС, пенсійних виплат її померлого чоловіка. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.12.2024 року набуло законної сили 03.04.2025 року, видано виконавчі листи, оскільки незаконність таких дій відповідача доведена, вина в даному випадку презюмується і тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача в цій частині, оскільки протиправність дій відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області підтверджена відповідним рішенням. За змістом відзиву, відповідачем вживались заходи з метою виконання рішення, проте на сьогоднішній день бюджетних асигнувань не проведено та виділення коштів із Державного бюджету на фінансування даного судового рішення не залежить від волі відповідача і вимагати від нього дій, які виходять за межі його повноважень, не має правових підстав, однак ці доводи суд оцінює критично та не приймає до уваги, оскільки підставою для стягнення моральної шкоди і як наслідок звернення з даним позовом до суду є не затримка з виплатами коштів по заборгованості, яка утворились після проведення перерахунку, а саме дії/бездіяльність відповідача в частині свідомого не здійснення перерахунку пенсії позивачу на протязі тривалого часу. Звертаючись з даним позовом до суду, позивач визначила розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 16000,00 грн., оскільки саме така шкода була їй заподіяна у зв`язку з відмовою у здійсненні перерахунку пенсії, внаслідок чого в неї погіршився стан здоров`я, вона не мала можливості в повній мірі реалізувати свої звички та бажання, виконувати свої фінансові зобов`язання, вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, лікування та не мала іншого ефективного способу захистити порушене право. В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Невиплата пенсії позивачу в повному обсязі за умови, що вона є єдиним джерелом доходу позивача є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя позивачем, яка змушена була звертатися за правовою допомогою та відстоювати свої порушені права в суді. Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень її прав, шляхом ухвалення судом рішення на її користь, не може їй компенсувати її немайнових втрат, оскільки позивач була змушена неодноразово звертатися до відповідача з вимогою здійснити виплату пенсії за життя її померлому чоловіку, позивач не мала можливості виконувати свої фінансові зобов`язання, які вона має, а отже позивач, дійсно, була змушена докладати зусиль для організації свого життя, лікування за умови відсутності коштів та відчувати безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки. Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану речей, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, суд вважає доведеним факт завдання позивачу Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, моральної шкоди з урахуванням позбавлення позивача пенсії в повному обсязі та інших вищезазначених обставин, зокрема тривалості неправомірних дій відповідача, необхідності постійного пошуку коштів для задоволення своїх життєвих потреб, що призводило до погіршення стану здоров`я, відчуття страху за своє майбутнє, приниження гідності, постійного стресу. Суд також враховує, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку органів державної влади завжди викликають негативні емоції. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди [PERSON] , суд враховує обставини справи, ступінь вини відповідача, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, норми статті 23 ЦК України, і вважає, що сума 5 000 грн буде достатньою і розумною компенсацією такої шкоди. Крім того, такий розмір відповідає характеру правопорушення, яке вчинене органом державної влади. На підставі вищенаведеного та з урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин, характеру спричиненої їй моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що визначений позивачем розмір моральної шкоди є непропорційним порівняно із характером спричинених моральних страждань, а тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню та з Державного бюджету України на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої протиправними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, слід стягнути суму в розмірі 5 000 грн, що буде належним і достатнім засобом грошової компенсації такої шкоди. В задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити. Слід також зауважити, що при винесенні рішення судом враховано постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) в якій вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга\~статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. З урахуванням наведеного вище, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду із зазначеним позовом звільнена від сплати судового збору у відповідності до положень п.11 ч.2\~ст.3 Закону України «Про судовий збір», тому на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України у суду відсутні підстави для стягнення судового збору з відповідача в дохід держави. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial