Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 20 січня 2020 року, яка складається з наступного: 217666,46 грн заборгованість за кредитом; 17809,00 грн заборгованість по процентах за користування кредитом. На обґрунтування позову зазначає, що 20 січня 2020 року [PERSON] звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, для чого підписав заяву, згідно з якою отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Банк на підставі договору відкрив картковий рахунок із початковим кредитним лімітом. Позивачем умови кредитного договору були виконані в повному обсязі. Однак відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у загальному розмірі 235475,46 гривень, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 217666,46 грн та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 17809,00 грн. На підставі наведеного позивач звернувся до суду для захисту свого майнового права та інтересу. Зважаючи на викладене вище, просить позов задовольнити. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 22 вересня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження та призначено судове засідання. 21 листопада 2023 року представник відповідача [PERSON] адвокат Качмар І.О. надіслав до суду заяву про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 04 грудня 2023 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення безпідставно сплаченої плати, у якій він просить стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь безпідставно сплачену плату в сумі 263126,62 грн. Зустрічну позовну заяву мотивує таким. З врахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 496/3134/19 (постанова від 13 липня 2022 року), зазначає, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Отже, пункт 2.1.1.2.9 Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», є нікчемним, а перераховані кошти на його виконання підлягають стягненню на користь позивача за зустрічним позовом. Тому сплачені [PERSON] відсотки за використання кредитного ліміту, щомісячну комісію за обслуговування картки в розмірі 263126,62 грн слід стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь. Також у зустрічній позовній заяві фактично наведено заперечення проти первісного позову, які обґрунтовано таким. АТ КБ «Приватбанк» обґрунтувало право вимоги розрахунком кредитної заборгованості, випискою за договором № б/н за період 11.01.2018-29.08.2023, довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, що є односторонніми документами, ініційованими позивачем, та об`єктивно не підтверджують фінансові зобов`язання відповідача при відсутності фінансових, бухгалтерських документів, як виписка щодо руху коштів по банківському рахунку відповідача, меморіальний ордер, тощо. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов, на які посилався позивач, розумів відповідач та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Крім цього, у анкеті-заяві, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді відсотків, неустойки за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 05 грудня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Качмара І.О. про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та вирішено прийняти зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення безпідставно сплаченої плати. 06 листопада 2023 року відповідач за зустрічним позовом АТ КБ «Приватбанк» подало до суду відзив на зустрічну позовну заяву, у якій просить відмовити повністю у задоволенні зустрічного позову [PERSON] та задовольнити первісний позов. На обґрунтування відзиву зазначає, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою подальшого отримання банківських послуг, у зв?язку з чим підписав Заяву № б/н від 20.01.2020. Попередня Анкета-заява відповідачем підписана в 2016 році, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір банківського обслуговування, що підтверджується підписом у заяві. У подальшому відповідач, ознайомившись із умовами обслуговування кредитних карток та підписавши паспорт споживчого кредиту від 29.01.2020, отримав картку типу: Преміальна картка VISA Signature . Номер та строк дії отриманої кредитної карток зазначено у довідці про отримані картки, що додається до позовної заяви. В подальшому 29.01.2020 року та 22.08.2022 року відповідач підписав також Заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг. Крім того, 22.08.2022 року [PERSON] підписана з банком Додаткова угода, у пункті 3 якої зазначено, що сторони узгодили, що на дату підписання цієї Додаткової угоди заборгованість за Договором становить 226179,13 грн, із них: основна сума боргу за кредитом 217666,46 грн; нараховані, але несплачені проценти за користування кредитом, в сумі 8512,67 грн. [PERSON] не навів жодних правових підстав щодо права на користування коштами банку без сплати відсотків. Останній за фактом неправильного нарахування відсотків в банк не звертався, так само не оспорював в судовму порядку жодної операції, здійсненої по картковому рахунку, в тому числі по сплачених відсотках, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок і повністю з ними погодився, про що свідчить факт підписання договору, користування кредитними коштами та погашення, які він здійснював. Схвалення та виконання договору відповідачем щодо сплати відсотків та комісій у запропонованому банком розмірі та інших платежів, підтверджується випискою по рахунку, яка долучена до позовної заяви, а також операції щодо часткового повернення коштів, тобто виконання договору відповідачем. Зазначає, що зустрічна позовна заява не містить жодних доказів внесення коштів в розмірі 263126,62 грн на оплату відсотків за використання кредитного ліміту, та щомісячної комісії за обслуговування картки, що заявлена [PERSON] до стягнення, а містить лише посилання на надану ним виписку. Щодо тверджень [PERSON] стосовно витрат, пов`язаних з правовою допомогою адвоката у розмірі 50000,00 грн, зазначає, що з таким не погоджується зважаючи на таке. Сума витрат значно перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, встановлені законодавством. Суми витрат є неспівмірною із складністю справи, яка віднесена судом до малозначних справ, та є непропорційною щодо витраченого часу. Окрім цього, відповідач не надав документально підтверджених витрат та їх розрахунку, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Ухвалою суду від 31 січня 2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 24 травня 2024 року представник [PERSON] адвокат Качмар І.О. подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, яку обґрунтовує таким такими доводами. [PERSON] звернувся в АТ «ПриватБанк» для отримання кредиту 20 січня 2020 року. Як вбачається з відмітки у позовній заяві, така була подана до суду 15 вересня 2023 року, тобто з пропуском трирічного строку, передбаченого ЦК України. Враховуючи наведене вище, просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову АТ «ПриватБанк». 27 травня 2024 року представник АТ «ПриватБанк» адвокат Жаський І.Р. подав до суду заперечення на заву про застосування строків позовної давності. В обґрунтування заперечень зазначив таке. Строк дії Кредитного договору становить 5 років, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань. Додаткова угода вступає в дію з моменту її підписання Сторонами та діє до закінчення строку Кредитного договору (пункт 4 Додаткової угоди). Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, банк звернувся з даним позовом у вересні 2023 року, в межах строку позовної давності погодженої сторонами. Окрім цього, зазначає, що подаючи заяву про застосування строків позовної давності, враховуючи диспозицію норми права ст. 261 ЦК України, [PERSON] фактично визнає позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у даній справі, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі сплавом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. 25 березня 2025 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Качмара І.О. на адресу суду надійшли додаткові пояснення, у яких просить звернути увагу суду на таке. Заявлена до стягнення сума не ґрунтується на укладеному між сторонами договорі, наданий позивачем розрахунок не підтверджений матеріалами справи, оскільки [PERSON] повністю сплатив отриману у борг суму коштів та не був ознайомлений належним чином з наданими банком умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами обслуговування кредитної картки. [PERSON] було надано кредит у розмірі 210000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором від 20.01.2020 року, станом на 23 серпня 2023 року заборгованість [PERSON] становила 235475,46 грн, з яких 217666,45 грн заборгованість за тілом за тілом кредиту і 17809,00 грн заборгованість за простроченими відсотками. Крім того, з даного розрахунку вбачається, що [PERSON] погасив Банку заборгованість за поточним тілом кредиту в сумі 988669,74 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту 46366,29 грн, заборгованість по нарахованим відсоткам 39559,23 грн та заборгованість по простроченим відсотках 10700,40 грн. Сама по собі підписана заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за невиконання кредитного договору, оскільки така заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. З доданих банком виписки з рахунку та розрахунку заборгованості вбачається, що при нарахуванні заборгованості за кредитним договором до графи залишок після операції були включені: щомісячні комісія, відсотки за користування, страховий платіж, пеня за прострочку кредиту, які не були передбачені умовами заяви приєднання до умов та правил. При цьому, механізм нарахування банком відсотків включав сукупність зазначених складових (сум). Отже, визначена позивачем сума заборгованості за тілом кредиту (заборгованість за простроченим тілом кредиту) у розмірі 217666,46 грн не підтверджена жодними належними доказами. Позивач не долучив обґрунтованого розрахунку заборгованості, який узгоджується з матеріалами справи. Разом з тим, згідно з випискою по рахунку, наданою позивачем, позичальник користувався кредитними коштами та повністю сплатив заборгованість перед банком відповідно до умов підписаної між сторонами заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк». Враховуючи наведені вище обставини, просить у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] відмовити. 25 березня 2025 року представник позивача за первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду пояснення-заперечення, у яких просив повністю відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до АТ «ПриватБанк» та понесені судові витрати. Задовольнити повністю позов АТ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, а також судові витрати, зважаючи на таке. Зазначив, що самими діями відповідача підтверджено, що при відсутності розуміння Умов та Правил надання банківських послуг, відповідач не зміг би з 2018 року користуватися кредитними коштами та кредитною карткою в межах ліміту кредитних коштів, які були встановлені та за якими він вчиняв банківські операції на погашення відсотків, знову проводив перекази, оплату комунальних послуг, та здійснював погашення заборгованості. Відповідач не оспорив в судовому порядку жодної операції здійсненої по картковому рахунку, в тому числі по сплаченних відсотках (зарахованих коштах на погашення заборгованості по відсотка), отже, правомірність операцій до моменту оскарження презюмується. Схвалення та виконання договору відповідачем, щодо сплати відсотків та комісій у запропонованому банком розмірі та інших платежів , підтверджується випискою по рахунку долученої з позовною заявою в суд першої інстанції, де зазначені відповідні операції, а також операції щодо часткового повернення коштів тобто виконання договору відповідачем. Відповідач після отримання карток за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти з власної ініціативи ,а також здійснював частково погашення заборгованості по кредитному договору. Зустрічна позовна заява не містить жодних доказів внесення коштів в розмірі 263126,62 грн на оплату відсотків за використання кредитного ліміту та щомісячної комісії за обслуговування картки, що заявлена [PERSON] до стягнення, а містить лише посилання на надану ним виписку. Свідченням приєднання до угоди Відповідача, дія Договору підтверджується фактом користування Відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що повністю узгоджується з ч. 2. ст. 642 ЦК України, згідно з якою особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. Протягом дії кредитного договору відбувалася сплата щомісячних платежів по кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості, який міститься в матеріалах справи. Відповідач не спростував доводів банку щодо часткового здійснення ним погашення заборгованості по кредитному договору. Позичальник в банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок і повністю з ними погодився, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення, які він здійснював. Як доказ підтвердження факту виконання умов кредитного договору та здійснення погашення заборгованості може служити розрахунок заборгованості, виписка по рахунку. В ході розгляду справи представник АТ КБ «Приватбанк» підтримав первісну позовну заяву, заперечив проти задоволення зустрічної позовної заяви, надав пояснення, аналогічні наведеним в первісній позовній заяві, відзиві на зустрічну позовну заяву, пистьмових поясненнях. Додатково зазначив таке. [PERSON] підписав Заяву на приєднання до банківських послуг. Умови та Правила банк формує самостійно і висвітлює на офіційному сайті. В заявці клієнту чітко розписані відсоткові ставки. Банк змінює умови та правила щомісяця, клієнти зобов`язані ознайомитись з ними, якщо клієнт не погоджується з розміром відсоткової ставки, він зобов`язаний повністю погасити кредит, або може оскаржити їх, чого [PERSON] не зробив і з 2018 року не заперечував щодо відсоткової ставки. Банк списує кошти за обов`язковим платежем та відсотками згідно з Умовами і Правилами. Скільки коштів списав банк і зарахував у тіло кредиту, відповісти не може, вказав, що дана інформація міститься у розрахунку заборгованості. Суми та розподіл коштів визначає та здійснює банк за згодою клієнта. Клієнт може вносити пропозиції щодо зміни Умов щодо себе, зокрема, щодо відсоткової ставки. [PERSON] самостійно визначив, що хоче отримати рахунок з кредитним лімітом, а не укладати кредитний договір. З моменту зняття коштів з рахунку, між сторонами виникають кредитні правовідносини. Сума 235000 грн це баланс між отриманими і сплаченими коштами. Також кошти на рахунок [PERSON] вносили інші особи. Він не належить до кола осіб, які звільненні від сплати відсотків. 22 серпня 2022 року [PERSON] підписав додаткову угоду, у якій сторони чітко погодили суму заборгованості, станом на день її підписання, тим самим визнавши борг. Отримані [PERSON] кошти це кредитний ліміт, а не кредитний договір, клієнт користується коштами, сума не є сталою і залежить від сум, які використовує клієнт. В зустрічній позовній заяві [PERSON] жодної платіжної операції не оспорював. У судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Качмар І.О. підтримав зустрічний позов та додаткові пояснення. Додатково зазначив, що між [PERSON] та Банком жодних правовідносин, зокрема кредитних, не виникало. Приєднання до Умов і Правил не є уладенням кредитного договору, тому Банк не має повноважень для нарахування і списання відсотків. Не зважаючи на це, Банк списав 263 126 грн за відсотками, що є безпідставно, оскільки такі відсотки не були узгоджені з клієнтом, кошти списувались з рахунку клієнта і зараховувались на погашення безпідставно нарахованих відсотків, а не тіла кредиту. Тому такі незаконно нараховані відсотки підлягають поверненню [PERSON] . Банк списав суму коштів, яка в рази перевищує суму позову. Капій не оспорював платіжних операцій списань з його рахунку, але подав позов про стягнення всіх незаконно списаних коштів. Не оскаржував кредитний договір, оскільки такий не укладався. Зазначає, що його клієнт не повинен сплачувати відсотки, оскільки це не передбачено договором, з цього приводу в Банк не звертався. Сума відсотків, вказана у зустрічній позовній заяві взята з дня подання анкети-заяви у січні 2020 року. Немає платіжної документації про внесення [PERSON] коштів, оскільки Банк сам списував кошти з його рахунку. Щодо додаткової угоди від 22 серпня 2022 року, предметом спору не є кредитний договір від 22 серпня 2022 року. Стосовно другої додаткової угоди, вартість кредиту 25 073, 75 грн, а не та яка вказана у позові АТ «Приват Банку». По розрахунку не видно скільки Банк надав коштів, скільки нарахував відсотків, списав коштів, не визначена структура заборгованості. Щодо встановлення кредитних лімітів: позивач просить стягнути заборгованість станом на вересень 2023 року, а востаннє кредитний ліміт був встановлений 19 травня 2020 року. У 2022 році кредит не надавався, оскільки згідно з доводами представника АТ «ПриватБанк», карта востаннє видавалась 29 січня 2020 року. Також, з розрахунку не зрозуміла сума заборгованості, яку просить стягнути АТ «ПриватБанк». Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши доводи сторін, викладені ними в заявах по суті та додаткових письмових поясненнях, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Суд встановив, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», з метою отримати банківські послуги. Для реалізації зазначеної мети відповідач підписав Анкету-заяву від 20 січня 2020 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, складає між ним та Банком договір, що підтверджується його підписом у заяві від 20 січня 2020 року. Також АТ КБ «Приватбанк» надало суду копії паспорта громадянина України [PERSON] , особисто завірені ним з проставленням дати 20 січня 2020 року. Згідно з довідко АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я [PERSON] , кредитна картка з номером 5221191100057347, була оформлена на ім`я [PERSON] 11 січня 2018 року, після цього неодноразово змінювався кредитний ліміт, а саме: 20 січня 2020 року 210000,00 грн (встановлення), 13 лютого 2020 року 215000,00 грн (збільшення), 19 лютого 2020 року 220000,00 грн (збільшення), 28 лютого 2020 року 225000,00 грн (збільшення), 11 березня 2020 року 230000,00 грн (збільшення), 20 травня 2020 року 228572,22 грн (зменшення), 27 травня 2020 року 228130,36 грн (зменшення), 19 травня 2022 року 0,00 грн (зменшення). Згідно з довідко АТ КБ «Приватбанк» про надання кредитних карток, між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір № б/н, за яким видано наступні кредитні картки: 11 січня 2018 року № [NUMBER] ; 29 січня 2020 року № [NUMBER] . 22 серпня 2022 року між сторонами укладено Додаткову угоду до Кредитного договору № SAMDNWFC51536805_01, якою змінено умови Кредитного договору шляхом внесення в Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг змін у пункти 1.2, 1.3, 1.4, зокрема тип кредиту невідновлювана кредитна лінія, строк кредитування 12 місяців з пролонгацією, але не більше 5 років з дати укладення цієї Додаткової угоди, процентна ставка, відсотків річних 12,00%, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, відсотків річних 12,00%, реальна процентна ставка, відсотків річних 12,68%. Також сторони узгодили, що в разі порушення клієнтом зобов`язань з погашення заборгованості по кредиту протягом 180-ти днів з моменту виникнення таких порушень після дати укладення цієї Додаткової угоди, на підставі статей 212, 611, 651 Цивільного кодексу України терміном повернення кредиту встановлюється 180-й день з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту. На 180-й день з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту клієнт зобов`язаний повернути банку кредит, проценти за користування кредитом, неустойку та виконати інші зобов`язання за Договором в повному обсязі. Крім того, Сторони узгодили, що на дату підписання цієї Додаткової угоди заборгованість за Договором становить: 226179,13 грн, із них: основна сума боргу за кредитом в сумі 217666,46 грн; нараховані, але несплачені проценти за користування кредитом, в сумі 8512,67 грн. При цьому сторони узгодили, що розмір основної суми боргу та нарахованих процентів може відрізнятися від зазначених в цьому пункті у випадку здійснення клієнтом операції (операцій) за рахунком в день укладення цієї Додаткової угоди. Строк дії Кредитного договору становить 5 років, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Додаткова угода вступає в дію з моменту її підписання сторонами та діє до закінчення строку Кредитного договору. Всі інші умови Договору, що не суперечать умовам цієї Додаткової угоди, залишаються незмінними. Сторони узгодили, що в разі, якщо умови публічної частини кредитного договору - підрозділу 2.1.1. «Кредитні картки» Умов та Правила надання банківських послуг, що розміщені на сайті Банку за посиланням https://privatbank.ua/terms, суперечать умовам цієї Додаткової угоди, до правовідносин сторін застосовуються умови Додаткової угоди. Примірник Додаткової угоди направляється Клієнту в системі «Приват24». З наданої АТ КБ «Приватбанк» виписки за договором б/н встановлено, що за період з 12січня 2018 року до 02 березня 2024 року [PERSON] регулярно користувався кредитною карткою, а саме розраховувався в магазинах, АЗС, інших закладах, знімав готівку в банкоматі, здійснював перекази грошових коштів на інші карткові рахунки, поповнював свою картку, отримував перекази від інших осіб тощо. Відповідно до наданого АТ КБ «Приватбанк» розрахунку, заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 23 серпня 2023 року складала 235475,46 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 217666,46 грн; заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 17809,00 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України). Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 Цивільного кодексу України). Згідно із ч. 1 ст. 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 128/149/17. Статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом. Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 5.6 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такого ж змісту норма закріплена у п. 62 «Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що надана АТ КБ «Приватбанк» виписка за картковим рахунком [PERSON] підтверджує обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку. Таким чином, виписка з карткового рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом відсутності заборгованості відповідача за тілом кредиту. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені у постанові Верховного Суду від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20. Зокрема, із зазначеної виписки вбачається, що заборгованість вперше виникла 12 січня 2018 року, декілька разів погашалась в повному обсязі, останній раз 18 червня 2019 року, однак того ж дня кошти в загальній сумі 199800,96 грн (з врахуванням комісії) були перераховані з картки [PERSON] іншій особі і з того дня заборгованість періодично частково погашалась, внаслідок чого зменшувалась, проте згодом поступово збільшувалася, але [PERSON] її повністю не погасив. Зі свого боку, [PERSON] та його представник, заперечуючи наявність заборгованості, не надали жодних належних і допустимих доказів, які спростовували факт наявності та/чи її розмір, не надали свого розрахунку тощо. Також суд відхиляє доводи [PERSON] та його представника щодо непогодження умов кредитування, зокрема, розміру відсотків, а також щодо не підписання додаткової угоди від 22 серпня 2020 року, беручи до уваги таке. В зустрічній позовній заяві [PERSON] , а також його представник в додаткових письмових поясненнях та в судових засіданнях посилався на висновки щодо застосування норм права, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, постановах Верховного Суду, від 27 липня 2020 року у справі № 188/1815/17, від 31 травня 2021 року у справі № 128/149/17, від 14 травня 2022 року № 944/3046/20, про те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, відсотками та штрафи. Як на підставу своїх позовних вимог про погашення кредиту, посилався на витяг з умов та правил надання банківських послуг, які не підписані відповідачем. При цьому, як описано вище, відповідач наголошує, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» розумів [PERSON] , ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-приєднання від 20 січня 2020 року. А витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписані відповідачем, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, оскільки надані Банком Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Отже, сама по собі підписана заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за невиконання кредитного договору, оскільки така заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Водночас, суд зазначає, що, як встановлено в ході розгляду справи та описано вище, [PERSON] вперше звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» та отримав кредитну картку № [NUMBER] 11 січня 2018 року і з наступного дня 12 січня 2018 року почав її використовувати, а саме здійснив переказ через додаток «Приват24» іншій фізичній особі та надалі регулярно, багато разів використовував кредитні кошти на власні потреби. Також після цього [PERSON] неодноразово змінювався кредитний ліміт, як збільшувався, так і зменшувався. Крім того, 20 січня 2020 року [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк», підписавши Анкету-заяву від 20 січня 2020 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Також АТ КБ «Приватбанк» надало суду копії паспорта громадянина України [PERSON] , особисто завірені ним з проставленням дати 20 січня 2020 року. Отже, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, складає між ним та Банком договір, що підтверджується його підписом у заяві від 20 січня 2020 року. А 29 січня 2020 року [PERSON] отримав іншу кредитну картку № [NUMBER] . Тобто кредитні кошти вперше були надані АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] в січні 2018 року, якими він користувався з того часу безперервно, за одним рахунком, до дня подання АТ КБ «ПриватБанк» даного позову до суду, що підтверджується наведеними вище довідками позивача, випискою по рахунку [PERSON] , а також не заперечено і не спростовано відповідачем і його представником. Крім того, слід зазначити, що [PERSON] та його представник не надали доказів ознайомлення з іншою редакцією Умов та Правил надання банківських послуг, ніж, ті що додані до позовної заяви, зміст яких суперечить наявним в матеріалах справи, а також доказів звернення протягом усього періоду користування кредитними коштами до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, Умов та Правил надання банківських послуг, з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору тощо. Також, як зазначено вище, 22 серпня 2022 року між сторонами укладено Додаткову угоду до Кредитного договору № SAMDNWFC57536805_01, якою змінено умови Кредитного договору шляхом внесення в Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг змін у пункти 1.2, 1.3, 1.4, а також Сторони узгодили, що на дату підписання цієї Додаткової угоди заборгованість за Договором становить: 226179,13 грн, із них: основна сума боргу за кредитом в сумі 217666,46 грн; нараховані, але несплачені проценти за користування кредитом, в сумі 8512,67 грн. Як вбачається із даної додаткової угоди до кредитного договору, [PERSON] підписав її шляхом застосування одноразового пароля (ОТР), тобто унікального коду, який генерується для одноразового використання для підтвердження доступу до облікового запису або для підтвердження операцій, наприклад, у мобільному банкінгу тощо, що підтверджується наданими представником позивача витягами із ситеми програмного забезпечення АТ КБ «Приватбанк», а саме логи входів в акаунт Приват24, інформацією про контакти та адреси клієнта, тікети, в яких відображені персональні дані, адреса проживання, номер телефону [PERSON] (які є такими, що й в інших документах, складених в процесі його правовідносин з АТ КБ «Приватбанк», а також ідентичні відомості, включно з номером телефону, [PERSON] зазначав у поданих до суду завах в межах справи, що розглядається), а також дата і час укладення (підписання) цієї додаткової угоди. Описаними вище доказами в їй сукупності та взаємному зв`язку підтверджується факт укладення між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] цієї додаткової угоди від 22 серпня 2022 року, а тому суд відхиляє твердження представника Капія В.О. про те, що останній даної доадткової угоди не підписував. Також з наданої АТ КБ «Приватбанк» виписки за договором б/н встановлено, що за період з 12 січня 2018 року до 01 червня 2023 року [PERSON] регулярно користувався кредитною карткою, а саме розраховувався в магазинах, АЗС, інших закладах, знімав готівку в банкоматі, здійснював перекази грошових коштів на інші карткові рахунки, поповнював свою картку, отримував перекази від інших осіб тощо. Дослідивши даний розрахунок, суд, зокрема, встановив, що в період з 12 січня 2018 року до 01 червня 2023 року [PERSON] самостійно використав кредитних коштів шляхом оплати товарів і послуг, перерахування іншим особам (не враховуючи списані банком відсотки і комісії), на загальну суму 7160310,01 грн, а погасив шляхом самостійного перерахування коштів та перерахування іншими особами 6848181,99 грн, тобто [PERSON] за вказаний період використав кредитних коштів на 312128,02 грн більше, ніж повернув, при чому, як зазначено вище, це кошти, особисто зняті або перераховані ним, без врахування самостійно списаних банком відсотків і комісій. Також суд наголошує, що, як вже вказано вище, що шляхом укладення з АТ КБ «Приватбанк» 22 серпня 2022 року Додаткової угоди до Кредитного договору, [PERSON] фактично визнав, що на дату підписання цієї Додаткової угоди його заборгованість становить 226179,13 грн і надалі продовжував користуватися кредитним лімітом і не оспорював договору або сум. Враховуючи наведене, суд вважає, що дані обставини суттєво відрізняються від обставин справи № 342/180/17, яка переглядалась Великою Палатою Верховного Суду. Також обставини справи, що розглядається, суттєво відрізняються від обставин справи № 944/3046/20, яка переглядалась Верховним Судом (постанова від 14 травня 2022 року), на яку посилається представник [PERSON] , де було встановлено, що відповідно до поданої банком виписки по рахунку за період з 04 грудня 2007 року до 01 березня 2020 року вбачається, що відповідачем сплачено заборгованість за тілом кредиту у повному розмірі. Так, після збільшення кредитного ліміту 02 листопада 2017 року до 40000 грн відповідачем було сплачено (перераховано, поповнено готівкою у терміналі самообслуговування, списано банком з іншого рахунку позичальника) у період до 01 березня 2020 року 68231,76 грн. У вказаний період (з 02 листопада 2017 року до 01 березня 2020 року) відповідачем було використано лише 43 грн. Водночас, як описано вище, [PERSON] використав більші суми кредитних коштів (за тілом кредиту), ніж погашав за спірний період. Також суд зазначає, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Як вказано в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, добросовісність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Також в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц зазначено, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Враховуючи описані вище встановлені обставини справи, дії сторін, правові позиції Верховного Суду, суд розцінює поведінку [PERSON] у спірних правовідносинах недобросовісною та суперечливою, зважаючи, що він тривалий час користувався наданими банком кредитними коштами (кредитним лімітом), частково погашав заборгованість, уклав додаткову угоду, якою визнав існування в нього заборгованості, однак згодом, після подання АТ «ПриватБанк» до суду даного позову заперечує сам факт укладення кредитного договору. Враховуючи наведені вище обставини, норми законодавства і практику Верховного Суду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ «ПриватБанк» є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню в повному обсязі. Як зазначено вище, 24 травня 2024 року представник [PERSON] адвокат Качмар І.О. подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, яку обґрунтовує таким такими доводами. [PERSON] звернувся в АТ «ПриватБанк» для отримання кредиту 20 січня 2020 року. Як вбачається з відмітки у позовній заяві, така була подана до суду 15 вересня 2023 року, тобто з пропуском трирічного строку, передбаченого ЦК України. Враховуючи наведене вище, просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову АТ «ПриватБанк». Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Водночас, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як встановлено судом із зазначеної вище виписки по рахунку [PERSON] , останній з 20 січня 2020 року неодноразово погашав заборгованість, зокрема, останній раз 02 березня 2023 року. Також 22 серпня 2022 року між сторонами було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору № SAMDNWFC57536805_01, якою змінено умови Кредитного договору шляхом внесення в Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та узгоджено існування заборгованості за Договором на дату підписання Додаткової угоди, що також описано вище. Такі дії [PERSON] свідчать про визнання ним свого боргу та, відповідно, є обставинами, які зумовлюють переривання строків позовної давності. Враховуючи наведене вище, суд вважає, що відсутні підстав для застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог АТ «ПриватБанк» та відмови в позові з цієї підстави. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] суд зазначає таке. Як описано вище, в зустрічній позовній заяві [PERSON] просить суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь безпідставно сплачену плату в сумі 263126,62 грн. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що пункт 2.1.1.2.9 Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», є нікчемним, посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Зокрема, в цій постанові Велика Палата Верховного Суду висловила такі висновки щодо застосування норм права. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, завтерджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту (пункти 31.10 31.18 постанови). Далі Велика Палата Верховного Суду наводить та аналізує норми Закону України «Про споживче кредитування», постанови Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», які регулюють порядок право та порядок обчислення кредитодавцем загальних витрат за споживчим кредитом, в тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, яка може включати, зокрема, плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць (пункти 31.19 31.29 постанови). В пункті 31.29 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок про те, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». А в пункті 31.33 вказано, що Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20), та зазначає, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Також в пункті 32.8 даної постанови вказано, що, враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між [PERSON] та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Отже, зі змісту даної постанови слідує, що у справі № 496/3134/19 Велика Палата Верховного Суду розглядала питання правомірності плати позичальника за обслуговування кредиту, а саме оплатності інформації про стан кредитної заборгованості. Водночас, пунктом 2.1.1.2.9 Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», про нікчемність якого стверджує [PERSON] в зустрічній позовній заяві, було встановлено, що Сторони узгодили, що при користуванні кредитом Банк встановлює Пільговий період. Пільговий період кредитування встановлений Банком період з моменту виникнення заборгованості за кредитом, протягом якого проценти за користування кредитом нараховуються за пільговою ставкою. За користування кредитом протягом Пільгового періоду Клієнт сплачує Банку фіксовану процентну ставку в розмірі 0,00001% річних від суми трат, здійснених за рахунок кредиту. Тривалість Пільгового періоду до 25 числа місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредиту. В разі непогашення Клієнтом боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредиту, за користування кредитом Клієнт сплачує Банку проценти в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату здійснення трат за рахунок кредиту. Як видно із змісту даного пункту Умов та Правил надання банківських послуг, ним було врегульовано питання пільгового періоду кредитування, а саме його тривалості, розміру процентної ставки за користування кредитом протягом пільгового періоду, а також наслідків непогашення клієнтом боргових зобов`язань за кредитом протягом такого періоду (сплата процентів в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату здійснення трат за рахунок кредиту). Однак пунктом 2.1.1.2.9 Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» не визначались будь-які комісії чи інші платежі, які [PERSON] як позичальник був зобов`язаний сплачувати за обслуговування кредиту. Тому його посилання на описані вище висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, є безпідставним, оскільки дані висновки не є релевантними у справі, що розглядається. Жодних інших мотивів та доказів нікчемності вказаного вище пункту 2.1.1.2.9 Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] та його представник не навели. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» сплатило судовий збір в розмірі 3532,13 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 07 вересня 2023 року № ІНВ97В40J3. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи, первісний позов задоволено повністю, з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути судові витрати із сплати судового збору в розмірі 3532,13 грн.

Outcome: approved