Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

Позивач 25.07.2025 в особі представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Одеська нова біржа, про визнання договору дійсним. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що 05.12.1997 [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу було зареєстровано на Одеській товарній біржі та його нотаріальне посвідчення не вимагалося. Позивачка проживає у купленій квартирі з 1997 року. [PERSON] не може продати квартиру через відсутність нотаріального посвідчення договору, що стало підставою звернення до суду. Ухвалою від 31.07.2025 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний строк для усунення недоліків позову. Ухвалою від 08.08.2025 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 16.09.2025. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 16.09.2025, з метою повторного сповіщення відповідачів, розгляд справи було відкладено до 15.10.2025. У судове засідання 18.10.2025 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Представник позивача [PERSON] звернулася 15.10.2025 до суду з заявою про проведення засідання за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення виготовлене 20 жовтня 2025 року. Разом з позовом представник позивача подала заяву про виклик свідків - сусідів позивачки, які можуть підтвердити безперервне володіння [PERSON] квартирою. З огляду на матеріали справи суд не вбачає підстав для задоволення заяви про виклик свідків. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05 грудня 1997 року [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони уклали договір №2002/97 купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого [PERSON] купила квартиру за адресою: [ADDRESS] . Договір зареєстрований на Одеській новій біржі (а.с.17-18). Станом на 31.12.2012, згідно із записом у реєстровій книзі, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за « [PERSON] » (ПІБ вказане російською мовою), на підставі договору №2002/97 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на Одеській Новій Біржі від 05.12.1997. Реєстраційний запис зроблено 23.12.1997 за реєстрованим номером 935 у реєстровій книзі 231пр на сторінці 118 (а.с.27). [PERSON] укладала договори щодо надання житлово-комунальних послуг до вказаної квартири (а.с.19-22). Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гусєва А.Л. постановою від 16 липня 2025 року відмовила [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - посвідченні договору дарування квартири [ADDRESS] , у зв`язку з неможливістю прийняття в якості документа, що посвідчує право власності, договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого на біржі і не посвідченого нотаріусом (а.с.28). Отже, за твердженням позивача сторонами було виконано умови договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.12.1997 в повному обсязі. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли в квітні 1996 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності з ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 слідує, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з`ясувати чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. Як вбачається з матеріалів справи, сторони при укладенні 25.04.1996 Договору купівлі-продажу нерухомого майна досягли згоди з усіх його істотних умов та виконали усі умови цього договору, але чинним на час його укладання законодавством не було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору. На підставі викладеного, суд вважає, що вищевказаний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений на Одеській новій біржі, слід визнати дійсним у відповідності ст. 220 ЦК України. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. (ст. ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до 81 Цивільного процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). За таких обставин, враховуючи обґрунтованість позовних, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved