Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

І. Описова частина 1. Стислий зміст позовної заяви 10 лютого 2025 року через підсистему «Електронний суд» Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» (далі ТОВ «ФК «Суперіум») звернулося до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 11 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «Суперіум» та [PERSON] укладено договір позики №\~4062 (далі Договір), відповідно до умов якого, відповідач отримав кошти у сумі 20\~000 грн. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу грошові кошти. Утім, відповідач в порушення умов Договору, свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість, яка станом на 03.01.2025 становить 86\~992,46 грн, з яких: 21\~700 грн заборгованість за тілом кредиту; 46\~304,96 грн заборгованість за відсотками; 18\~987,50 грн\~ заборгованість за комісією. За весь період дії Договору відповідач сплатив 6\~400 грн. У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав наведених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за Договором та судові витрати. 2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив Відповідач [PERSON] своїм правом на відзив, що передбачене статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), не скористався. 3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 лютого 2025 року відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.\~32, 33). Позивач в судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялося належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного документа, однак в позовній заяві просив розгляд справи проводити без участі позивача чи його представника, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечив (а.с.6). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №\~4600313342460, №\~0610244350065, №\~0610251277802, №\~0610276408111, №\~4600313295356, №\~0610278012100, де вказано «адресат відсутній за вказаною адресою», довідками про доставку електронного документа, а також оголошеннями про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якої невідоме (а.с.\~40, 44, 48, 51). Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до статті 128 ЦПК України: суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою (частина перша); судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно (частина п`ята); у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (пункт 2 частини сьомої); днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункти 1 4 частини восьмої). Верховний Суд, аналізуючи приписи пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, зазначив, що відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі, отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження (постанова від 30 листопада 2022 року, справа №\~760/25978/13-ц). Згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Як було зазначено, представник позивача скористався вимогами зазначеної норми. Тож суд вважає за можливе проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такий висновок суду кореспондує з висновком Верховного Суду, який полягає у тому, що у випадку якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова від 01 жовтня 2020 року, справа №\~361/8331/18). Відтак, суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, представник позивача заявив клопотання про розгляд справи без його участі, а тому, відповідно до статті 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Крім того, суд зазначає, що у зв`язку з неявкою учасників справи, беручи до уваги приписи частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи. ІІ. Мотивувальна частина 1. Фактичні обставини встановлені судом. Як вбачається з матеріалів справи, 11 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «Суперіум» та [PERSON] укладено Договір. Згідно п. 1.1 Договору, за цим договором позикодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у сумі 20\~000 грн для задоволення особистих потреб позичальника, на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити плату за користування позикою в розмірі, порядку та на умовах, передбачених цим договором. Загальний розмір кредиту за цим договором складає 21\~700,00 грн, що включає суму зазначену в п. 3.3 цього договору. Відповідно до п. 1.3 Договору, підписанням цього договору позичальник підтверджує своє воєвиявлення щодо отримання позики на картковий рахунок [NUMBER] , відкритий в АТ «Альфа Банк» від позикодавця шляхом здійснення перерахування позикодавцем суми позики на зазначений рахунок позичальника. Строк користування позикою становить 30 календарних місяців, та починається з моменту (дати) зарахування суми позики на поточний рахунок позичальника, зазначений в п. 1.3 договору. (п. 3.1 Договору). Згідно п. 3.10 Договору, реальна річна процентна ставка встановлюється на рівні 82,8% річних від загальної суми позики. Орієнтовна сукупна вартість позики за даним договором становить 67\~559,84 грн. (п. 3.11 Договору) (а.с. 12, 13). Крім цього, до матеріалів справи додано паспорт позики за Договором, Інформація, яка надається споживачу/клієнту до укладення договору позики (стандартизована форма), в якому містяться відомості про позичальника, основні умови кредитування, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача та інші умови, та підписано відповідачем за допомогою власноручного підпису (а.с. 21, 22). Із платіжного доручення №\~39 від 09 лютого 2022 року, яке містить відмітку ПАТ АБ «Укргазбанк», ТОВ «ФК «Суперіум» перерахувало кошти отримувачу, яким зазначено [PERSON] у сумі 20\~000,00 грн, призначення платежу СС/21/19399 від 07.06.2021 (а.с. 24). Також у матеріалах справи наявна довідка про заборгованість боржника [PERSON] вих. №\~29/01-2025 від 29.01.2025, складена позивачем, в якій номер договору зазначено «12482», хоча позивач посилається на стягнення заборгованості за Договором, номер якого «4062». Загальна сума заборгованості 86\~992,46 грн (а.с. 25). Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджував, що відповідач отримав кредитні кошти, однак не виконує зобов`язань щодо їх повернення, а відтак порушене право кредитора підлягає судовому захисту. 2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. 2.1. Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством (частина перша статті 1 Цивільного кодексу України (далі ЦК\~України). Цивільне законодавство ґрунтується на відповідних засадах, однією з яких є свобода договору (пункт 3 статті 3 ЦК України). За статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша); правочини можуть бути односторонніми та дво\~чи багатосторонніми (договори) (частина друга). Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом (абзац перший). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (абзац другий). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У статті 639 ЦК України вказано: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша); якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (частина друга). 2.2. У статті 526 ЦК України вказано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша). У зв`язку з цим Конституційний Суд України зазначив: «одним із загальновизнаних принципів міжнародного права є «pacta sunt servanda» (договорів слід додержувати). Цей принцип входить і до системи цивільного права, зокрема він міститься в тих статтях Кодексу, які встановлюють, що зобов`язання має бути виконане належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що їх звичайно виставлено (частина перша статті 526); договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629)» (абзац четвертий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 22 червня 2022 року №\~6-р(II)/2022). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено: якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Судом встановлено, що при укладенні між сторонами цієї справи Договору було дотримано його письмової форми. 2.3. Згідно із частиною першою, другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона\~підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в аспекті цієї справи\~ТОВ «ФК «Суперіум»). За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У цій справі ТОВ «ФК «Суперіум» посилається на те, що 11 лютого 2022 року з [PERSON] було укладено Договір, на підставі якого відповідачу наданий кредит у розмірі 21\~700,00 грн. безготівково на рахунок [NUMBER] , відкритий в АТ\~«Альфа Банк». До позовної заяви товариством надано копію платіжного доручення №\~39 від 09 лютого 2022 року, на підставі якого, як стверджує позивач, кошти в сумі 20\~000,00 грн. були перераховані відповідачу, однак у вказаному документі вбачається, що отримувачем коштів є інша особа [PERSON] , а номер рахунку відрізняється від зазначеного у договорі позики, а саме [NUMBER] . Платіжне доручення або ж платіжна інструкція це розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції (пункт 54 частини першої статті 1 Закону України «Про платіжні послуги» від 30 червня 2021 року №\~1591-IX, підпункт 10 пункту 6 розділу I Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою правління Національного банку України від 29 липня 2022 року №\~163). Проте, надане позивачем платіжне доручення не підтверджує факт перерахування коштів відповідачу на картковий рахунок, який зазначено у договорі позики, оскільки у даному документі зазначено отримувачем іншу особу, а також інший рахунок, а відтак, вказані обставини не мають відношення до матеріалів справи, тому суд не бере такий документ до уваги як належний і допустимий доказ перерахування коштів відповідачу. У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року (справа №\~200/5647/18), від 28\~жовтня 2020 року (справа №\~760/7792/14-ц), від 17 грудня 2020 року (справа №\~278/2177/15-ц) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до\~статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №\~254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого\~постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Про витребування інших доказів від банківських (фінансових) установ про отримання відповідачем кредитних коштів позивач до суду не звертався. Позивачем надано довідку про заборгованість боржника [PERSON] вих. №\~29/01-2025 від 29.01.2025, складеної позивачем, відповідно до якої загальна сума заборгованості складає 86\~992,46 грн У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року (справа №\~759/10277/20) найвищого суду у системі судоустрою України виснував, що сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не свідчить про укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди щодо вищевикладених істотних умов. Відтак, відомості зазначені у довідці за заборгованістю боржника [PERSON] , що знаходиться в матеріалах справи, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, а отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначена довідка, є документом, що створений самим позивачем, а відтак, інформація зазначена у такій довідці, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає товариство. Крім того договір позики значиться за номером «4062», на що наголошує позивач, а в дана довідка складена по договору який значиться за номером «12482». Доведення умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. 2.4. Згідно з статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви Таким чином, суд констатує, що належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами позивачем не доведено отримання відповідачем від первісного кредитора кредитних коштів у розмірі 20\~000 грн, а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором у розмірі 86\~992,46 грн відсутні, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Ураховуючи ту обставину, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до статті 141 ЦПК України, судові витрати позивачеві не відшкодовуються.

Outcome: dismissed