Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-14 00:00:00

У позовній\~заяві представник\~позивача ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» (далі - ТОВ «ФК «Ейс» просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором кредитної лінії № 143924 від 18.06.2024 в загальній сумі 298461,33 гривень. Вимоги обґрунтовано тим, що договір кредитної лінії № 143924 від 18.06.2024 укладений між відповідачем як позичальником та ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» у формі електронного документа з використанням електронного підпису. У договорі сторонами погоджено усі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру і типу процентної ставки. За умовами договору (п.2.2.1) сума загальний розмір кредиту становить 16667,00 грн надається не пізніше наступного дня після укладення договору в наступному порядку: у розмірі 13000,26 грн на рахунок/картку позичальника № [NUMBER] ; у розмірі 3666,74 грн шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно з п.2.5 індивідуальної частини. Тобто, позичальнику перераховується сума кредиту 16667,00 грн за вирахуванням суми комісії, сплаченої за надання кредиту. ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс», перерахувавши кредитні кошти у спосіб визначений договором, свої зобов`язання виконало. Відповідач всупереч умовам договору взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість в загальному розмірі 28461,33 грн, з яких: 16667,00 грн заборгованість по кредиту, 10993,33 грн заборгованість по несплаченим відсоткам, 801,00 грн комісія за кредитним договором. 10.10.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «Ейс» уклали договір факторингу № 10102024, згідно з умовами якого, позивач набув право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 143924 від 18.06.2024. Відповідно до витягу з реєстру боржників до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 28461,33 грн. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 26 червня 2025 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. У зв`язку з поверненням адресованого відповідачу поштового відправлення з копією вказаної ухвали без вручення за закінченням терміну зберігання, ухвалою від 20 серпня 2025 року судом постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності та висловив згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач про розгляд справи по суті двічі у встановленому порядку був повідомлений, у тому числі шляхом публікації судового оголошення на офіційному сайті судової влади, однак в судові засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, про причини неможливості розгляду справи за його відсутності не сповістив. Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 в справі № 911/3142/19 висловив правову позицію про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду. З огляду на викладене суд провів заочний розгляд позову відповідно до положень ст.ст.280, 281 ЦПК України. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. 18.06.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» /кредитодавець/ та [PERSON] /позичальник/ укладено договір про споживчий кредит № 143924 (далі кредитний договір) у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію», а саме у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Договір укладений на наступних індивідуальних умовах кредитування позичальника: п.2.2.1 Сума кредиту 16667,00 грн надається не пізніше наступного дня після укладення договору в наступному порядку: у розмірі 13000,26 грн на рахунок/картку позичальника № [NUMBER] ; у розмірі 3666,74 грн шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно з п.2.5 індивідуальної частини. п.2.5 Комісія за надання кредиту складає 3666,74 грн, що нараховується і підлягає сплаті одноразово в день укладення цього договору за ставкою 22,00 % від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено п.2.2.1. п.2.3 Проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 300,00% річних. п.2.6 Загальний строк кредитування 126 днів з 18.06.2024 по 22.10.2024. п.2.4 Знижений тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 1,00 грн, стандартний (базовий) тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 100,00 грн. На виконання умов кредитного договору ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» 18.06.2024 надало відповідачу кредитні кошти в сумі 13000,26 грн шляхом перерахування на його картковий рахунок № [NUMBER] , що підтверджується наданою на виконання ухвали суду від 20.08.2025 інформацією АТ «Укрсиббанк» та банківською випискою. Відповідно до картки обліку виконання договору № 143924, складеного ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс», заборгованість відповідача станом на 22.10.2024 становить зробленого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» розрахунку заборгованість [PERSON] станом на 20.06.2023 становить 28461,33 грн, яку становлять: 16667,00 грн тіло кредиту, 10993,33 грн відсотки, 801,00 грн комісія. 10.10.2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «Ейс» уклали договір факторингу №10102024, відповідно до умов якого та Реєстру прав вимог № 2, який є додатком № 1 до цього договору факторингу, ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» передало, а ТОВ «ФК «Ейс» прийняло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 143924 від 18.06.2024 із загальною сумою заборгованості 28461,33 грн, у тому числі: тіло кредиту 16667,00 грн, відсотки - 10993,33 грн, комісія 801,00 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного позивачем як новим кредитором, заборгованість відповідача є незмінною і становить 28461,33 грн. За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст.639 ЦК України). Статтю 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч.ч.1, 2 ст.10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1 ст.1077 ЦК України). Дослідженими доказами стверджено укладення відповідачем кредитного договору № 143924 від 18.06.2024 і отримання за ним кредитних коштів в загальній сумі 16667,00 грн, з яких: 13000,26 грн перераховані на його банківський рахунок; 3666,74 грн зараховані в рахунок погашення заборгованості позичальника за комісією. Умовами договору визначена відсоткова ставка за користування кредитом, строк кредитування та порядок погашення кредиту. Після підписання кредитного договору у його сторін виникли взаємні права та обов`язки щодо надання у кредит коштів і їх повернення зі сплатою відповідних відсотків за користування. Виконання умов договору первісним кредитором по справі належним чином підтверджене. ТОВ «ФК «Ейс» набуло право вимоги до відповідача за цим кредитним договором, а тому є належним позивачем. Розрахунками заборгованості первісного кредитора та позивача як нового кредитора доводиться невиконання відповідачем взятого на себе кредитного зобов`язання. Складові заборгованості по тілу кредиту в сумі 16667,00 грн та відсотках в сумі 10993,33 грн відповідають умовам договором та є підставними, тому в цій частині вимог позов підлягає повному задоволенню. Стосовно нарахованої і заявленої до стягнення комісії в сумі 801,00 грн суд встановив таке. У цій частині боргу представник позивача у позовній заяві покликається на п.2.4 кредитного договору, зміст якого наведений вище. Зміст договору про споживчий кредит № 143924 від 18.06.2024 свідчить, що на спірні правовідносини поширюються вимоги Закону України «Про споживче кредитування». Частина 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачає, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит. Частина 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Отже, ураховуючи такі законодавчі приписи, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1 та 2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Враховуючи те, що відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд дійшов висновку про те, що положення п.2.4. кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату (комісію) за управління та обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. У зв`язку із цим, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по комісії за кредитним договором є безпідставними та задоволенню не підлягають. У частинах 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Дослідженими у справі доказами повно та об`єктивно доведено наявність у відповідача перед позивачем кредитної заборгованості за тілом кредиту та відсотками в загальній сумі 27660,33 грн та повну безпідставність заявлених вимог в частині стягнення заборгованості по комісії. Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Ураховуючи часткове задоволення позову та положення ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, що становить 97,19 % або 2354,33 грн. У позовній заяві представник позивача також просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. На підтвердження цієї вимоги до позову додано: договір про надання правничої допомоги № 04/02/25-01 від 04.02.2025, укладений між адвокатським бюро «Тараненко та партнери» та ТОВ «ФК «Ейс»; додаткову угоду № 24 від 04.02.2025 до договору про надання правничої допомоги; акт прийому-передачі наданих послуг від 04.02.2025, який підписаний сторонами договору про надання правничої допомоги. У розділі 3 цього договору визначений порядок оплати послуг адвокатського бюро. Згідно із п.3.1 договору отримання винагороди адвокатським бюро за надання правничої допомоги відбувається у формі гонорару. Гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами у Додатку № 1 до договору (п.3.3). В акті прийому-передачі надання послуг зазначено такі види наданих правових послуг: складання позовної заяви 2 год 5000 грн; вивчення матеріалів справи 2 год 1000 грн; підготовка адвокатського запиту 1 год 500 грн; підготовка та подача клопотання 1 год 500 грн. Загальна вартість послуг 7000 грн. Питання витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, урегульоване ст.137 ЦПК України. Частинами 1 та 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Разом з цим, під час вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд у кожному конкретному випадку виходить із фактичних обставин окремо взятої справи, її доказової бази, ураховує складність справи, обсяг і складність виконаної адвокатом роботи, значимість таких дій у справі із дотриманням принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру. Без дотримання зазначених вимог рішення суду не може вважатися законним і справедливим. Саме про такий підхід у питання витрат на професійну правничу допомогу висловив Верховний Суд у додатковій постанові від 07 серпня 2024 року в справі № 686/18768/22. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Проте, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial