Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

Адвокат Ненахов Олексій Олексійович в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко Анатолій Володимирович про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що [INFO] під час захисту Батьківщини у Донецькій області, Бахмутський р-н, смт. Південне загинув [PERSON] . Єдиним близьким рідним спадкодавця є його рідний дядько [PERSON] , який в січні 2023 року звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко А.В. з заявою про прийняття спадщини. 03.01.2023 нотаріусом зареєстровано спадкову справу, номер у спадковому реєстрі: 70115589 (номер у нотаріуса: 01/2023). У житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований померлий, відсутні інші зареєстровані особи. Єдиним спадкоємцем померлого є його дядько [PERSON] , інші спадкоємці відсутні. До складу спадкового майна померлого входить квартира за адресою: [ADDRESS] . 20.09.2023 позивач отримав свідоцтво про право на спадщину на 2/3 частки зазначеної квартири. Згодом він звернувся до відповідача за отриманням дубліката свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , проте йому було відмовлено. 14.01.2025 приватний нотаріус Марченко А.В. відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії, щодо видачі свідоцтва про спадщину за законом на 1/3 частки зазначеної квартири через відсутність документа, що посвідчує право власності спадкодавця на таке майно. Просив визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею: 53,2 кв.м, житлова площа: 30,6 кв.м, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . 11.02.2025 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження 28.04.2025 постановлено ухвалу про витребування доказів. 01.07.2025 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 24.02.2024 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову, який пред`явлений до неналежного відповідача, та розглядати справу без участі представника. Представник позивача підтримав заявлений позов. Інші учасники справи до суду не з`явилися. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 02.01.2023 серії [NUMBER] . До складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , увійшла квартира за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому на праві власності, що підтверджується інформаційною довідкою від 12.01.2023 №320051150. 03.01.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченком А.В. відкрита спадкова справа №01/2023 за заявою позивача від 03.01.2023 про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] . 20.09.2023 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко А.В. видав позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з 2/3 часток квартири за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом померлого [PERSON] . 05.09.2023 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко А.В. відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки відсутній оригінал чи дублікат свідоцтва про право власності на житло, про що виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав, встановлені у ч. 2 ст.16 ЦК України, зокрема, як спосіб захисту права передбачено його визнання. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. п. 4.12., 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів та за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом третьої черги після смерті свого племінника [PERSON] , який помер [INFO] . Померлому на праві власності належала квартира, за адресою: [ADDRESS] . Позивач отримав свідоцтво про право на спадщину тільки на 2/3 частки цієї квартири, оскільки у видачі свідоцтва на 1/3 частку квартири нотаріус відмовив йому через відсутність документів, що підтверджують право власності спадкодавця на це нерухоме майно. Суд відзначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. При цьому слід зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Суд, проаналізувавши доводи, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, приходить до висновку, що позов поданий до неналежного відповідача. Суд вважає, що за заявленими вимогами має відповідати Київська міська рада, яка є органом місцевого самоврядування та яка буде претендувати на цю частку квартири і зобов`язана заявити власні вимоги про визнання цієї частки спадщини відумерлою в порядку ст. 1277 ЦК України. Згідно з усталеною судовою практикою при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, також відмови від її прийняття відповідачами у спорах про визнання права власності на спадкове майно є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Позивач та його представник у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача в порядку, визначеному чинним ЦПК України, не заявляли. При цьому суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, яка зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Відтак, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed