Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

23.05.2025 року [PERSON] (далі-позивач) звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа Служба у справах дітей, в якому просить: надати йому дозвіл на виїзд за кордон України строком на 6 місяців з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] без нотаріальної згоди матері, [PERSON] ; покласти на органи Державної прикордонної служби України обов`язок забезпечити перетин державного кордону ним та дитиною. В обґрунтування позовних вимог було вказано, що причиною виїзду є необхідність оформлення довіреності в одній із країн Європейського Союзу (Польща) для управління нерухомістю розташованою в смт. Кирилівка, Мелітопольського району, Запорізької області, яка є наразі тимчасово непідконтрольною територією. У разі неможливості виїзду існує ризик визнання майна безхазяйним та його подальша втрата. Крім того, на території України, зокрема в м.Дніпро зберігається напружена воєнна ситуації, ракетні обстріли, що становлять загрозу життю та здоров`ю дитини. У зв`язку з неможливістю залишити дитину з матір`ю яка проживає в смт. Кирилівка та не має можливості приїхати в м.Дніпро, просить надати дозвіл на виїзд дитини з ним. Ухвалою суду від 26.05.2025 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків. 29.05.2025 року до суду надано заяву про усунення недоліків позову та долучено нову редакцію позовних вимог, в яких позивач просить: надати [PERSON] дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] за кордон України без нотаріально посвідченого дозволу (згоди) матері дитини [PERSON] строком на 6 місяців; дозволити [PERSON] , без згоди матері [PERSON] , оформлювати документи для тимчасового виїзду та супроводу неповнолітнього [PERSON] за межі України до країни Польща строком на 6 місяців; покласти на органи Державної прикордонної служби України обов`язок забезпечити перетин державного кордону [PERSON] та його неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] ; допустити негайне виконання рішення суду. В уточнені позовній заяви позивач посилається на те, що відповідач відмовляється надавати дозвіл на перетин кордону та виїзд неповнолітнього сина, дитина часто хворіє вірусними та застудними захворюваннями та за рекомендаціями лікарів потребує оздоровлення. Ухвалою суду від 29.05.2025 року відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 26.06.2025 року. У зв`язку з неявкою осіб в підготовче засідання, його було відкладено на 09.07.2025 року. Ухвалою суду від 09.07.2025 року залучено третю особу у зв`язку з чим підготовче засідання відкладено на 29.08.2025 року. 29.08.2025 року представником Міністерства оборони України заявлено клопотання про відкладення судового розгляду. Підготовче засідання відкладено було на 17.09.2025 року. В підготовче судове засідання 17.09.2025 року прибув позивач, зазначив про необхідність виїзду за кордон для медичного обстеження дитини, так як не можуть поставити діагноз, долучив медичні документи. Представником Служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського районну Дніпровської міської ради 02.07.2025 року надано письмові пояснення про неможливість надання дозволу на перетин кордону [PERSON] , [INFO] у супроводі батька [PERSON] , [INFO] . Також зазначено, що рішення щодо надання дозволу на виїзд за межі України особам чоловічої статі, які супроводжують дитину приймається з урахуванням приналежності супроводжуючої особи до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації, за наявності підтвердних документів. У зв`язку з чим просить залучити до участі у справі, в якості третьої особи Міністерство оборони України та витребувати інформацію чи перебуває [PERSON] , [INFO] на військовому обліку, чи звільнений від військової служи та мобілізації. Відповідач не прибула до суду. Згідно долучених до матеріалів справи відомостей проживає в смт. Кирилівка, Запорізької області. 11.06.2025 року позивачем долучено Акт обстеження умов проживання, який було складено управлінням-службою у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради. Також долучено консультаційні висновки лікарів та результати МРТ. В судовому засіданні позивач свої вимог підтримав, з посилання на ст.. 3, 27, 49 Конституції України просив надати дозвіл не перетин кордону без дозволу матері, також повідомив, що син потребує оздоровлення, повітряні тривоги та обстріли негативно впливають на стан здоров`я, лікарі не можуть визначити діагноз, необхідні дослідження за кордоном. Відповідач в судове засідання не прибула, заяви чи клопотання від неї не надходили. Інші учасники по справі в судове засідання не прибули. Дослідивши матеріали справи та заслухавши позицію позивача встановлено наступне. [PERSON] , [INFO] , перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 07.08.1999 року. Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено відповідними свідоцтвами. Позивач є власником нерухомого майна розташованого (житловий будинок та земельна ділянка) розташовані в [ADDRESS] . Також позивачем самостійно долучено до матерів справи відомості про те, що його дружина отримала громадянство рф та проживає в смт. Кирилівка, яка на даний час є тимчасово окупованою територією. Згідно акту обстеження умов проживання від 09.06.2025 року складеного управлінням-службою у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, встановлено, що [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] , разом з ним проживає син - [PERSON] , [INFO] . Для дитини створені належні умови для проживання, виховання та розвитку. Дитина навчається у гімназії № 131, під час розмови стало відомо, що стосунки в сім`ї дружні, дитина відвідує тренування з боксу, зі слів заявника матір дитини проживає за кордоном. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). При цьому, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимоги: надати [PERSON] дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] за кордон України без нотаріально посвідченого дозволу (згоди) матері дитини [PERSON] строком на 6 місяців; дозволити [PERSON] , без згоди матері [PERSON] , оформлювати документи для тимчасового виїзду та супроводу неповнолітнього [PERSON] за межі України до країни Польща строком на 6 місяців; покласти на органи Державної прикордонної служби України обов`язок забезпечити перетин державного кордону [PERSON] та його неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] ; допустити негайне виконання рішення суду. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. Судом встановлено, що батьками Дитини є сторони по справі. Згідно з частиною другою ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, що слідує із змісту пункту другого ст.155 Сімейного Кодексу України. Статті 141, 157 Сімейного Кодексу України визначають рівність прав і обов`язків батьків відносно виховання дитини. Згідно з п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст.18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення ст.8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У ст. 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», яким введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан в Україні неодноразово продовжено, та діє і на даний час. У відповідності до положень абзацу тринадцятого пункту 2-3 та пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (надалі - Постанова №57) з відповідними змінами станом на час розгляду справи виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. При цьому в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану рішення щодо надання дозволу на виїзд за межі України особі чоловічої статі, яка супроводжує дитину, яка не досягла 16-річного віку, приймається з урахуванням приналежності супроводжуючої особи до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації, за наявності у неї підтвердних документів. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Також і нормами Сімейного кодексу України (частина п`ята ст. 157) визначено певний порядок (алгоритм) дій того із батьків, хто проживає окремо від дитини і бажає здійснити виїзд із дитиною за межі України, та умови, за яких такий виїзд може відбутися (належне виконання батьківських обов`язків, відсутність заборгованості зі сплати аліментів тощо). Виходячи із наведених судом фактичних даних, на які покликається сторона позивача та вищевказаних норм права, які визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків можливий без рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків для виїзду дітей за кордон, за умови дотримання правового механізму, зазначеного в абзаці тринадцятому пункту 2-3 та пункту 4 Постанови 57, тобто без судового втручання у вирішення такого спірного правовідношення. У тексті первісної позовної заяви та нової редакції позивач зазначав про необхідність виїзду на термін 6 місяців і підстави для виїзду, як оформлення нотаріальної довіреності на управління майном та оздоровлення дитини, та в подальшому на медичні показники та необхідність обстеження. Надаючи правову оцінку таким доводам позивача слід зазначити, що наведені вище правила, які затверджені Постановою №57 регулюють саме питання можливості перетину громадянами державного кордону України за певних умов, тому і процесуальний механізм отримання судового рішення про надання дозволу щодо виїзду малолітньої дитини за межі України має бути реалізований у такій правовій площині, і не повзується із специфікою можливості в`їзду для перебування до тієї чи іншої іноземної країни. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь - які фактичні дані про вжиття позивачем заходів з метою придбання квитків до Польщі, оренду житла, встановлення медичних закладів до яких слід направити дитину для обстеження та які саме слід зробити, тощо. Також і мета для виїзду дитини за кордон пов`язується з можливістю отримання позивачем можливості зробити довіреність на управління майно, що не є свідченням забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Також матеріали справи не містять жодних медичних рекомендації на здійснення такого виїзду. Долучені позивачем медичні документи не містять відомостей про виявлені хвороби які є небезпечними для життя та здоров`я дитини або неможливість їх лікування медичними закладами України. Про стан здоров`я дитини, позивач неодноразово наголошував під час судового розгляду проте такі документи ним було долучено до справи лише у серпні 2025 року, тоді як до суду він звернувся в травні 2025 року. Водночас згідно акту обстеження умов проживання вказано, що дитини відвідує заняття з боксу. Даний вид спорту є досить небезпечним та травмуючим, тому посилання позивача на стан здоров`я та вказані відомості є суперечливими. Як було наведено судом вище, у рішенні у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення ст.8 Конвенції, наголосив на необхідності визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Окремо суд зазначає, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки, а також інтереси всіх учасників спірних правовідносин. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України, ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Така позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 643/1090/17, провадження № 61-28548св18. Отже, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд Дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування, суперечить положенням чинного законодавства. Оскільки дозвіл суду на виїзд дітей за межі України без згоди батька не є абсолютним і отримується кожен раз із зазначенням країни та строку перебування дітей у цій країні. Визначений стороною позивача час перебування дитини за кордоном таким періодом вважатися не може, оскільки не місить чітких та конкретних темпоральних складових для визначення відповідного проміжку часу перебування малолітньої дитини за кордоном та має невизначений та непрогнозований характер, а також ставить матір дитини у нерівне становище стосовно можливості підтримувати контакт з дитиною та брати участь у вихованні. На підставі рішення суду може бути наданий дозвіл на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені, тому при вирішенні даного спору суд виходить з вимог позивача та підстав, викладених в позовній заяві. Стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження свого позову, а саме: що відповідач відмовляється у наданні згоди на виїзд Дитини за кордон у супроводі лише батька. По відношенню до іншої позовної вимоги щодо надання судом дозволу на виготовлення документів для виїзду дитини слід зазначити, що суд не виконує дозвільних та нотаріальних функцій, а здійснює справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України). Доказів щодо наявності у позивача перешкод щодо практичної реалізації ним права на отримання документів для тимчасового виїзду або супроводу дитини за кордон в матеріалах справи не має. Також і сама ця вимога є неконкретизованою та має невизначений характер. Також суд не наділений повноваженням давати розпорядження органам Державної прикордонної служби України задля забезпечення перетину кордону так як вказані функції належать до повноважень прикордонної служби. За таких обставин справи, позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed