Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

15.04.2025 представник позивача через підсистему «Електронний суд» звернувся до суд з позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 06.08.2020 між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №10002199096. Відповідач погодив та зобов`язався виконувати його умови. Згідно договору про надання споживчого кредиту №10002199096 відповідачу надається кредит на суму 6000,00 грн, строком на 30 днів, відповідач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Відповідач уклав договір №10002199096 з ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та на підставі платіжного доручення відповідачу були перераховані кошти на картковий рахунок в сумі 6000 грн. Відповідачем не виконані належним чином кредитні зобов`язання, внаслідок чого 05.09.2022 згідно умов Договору факторингу №556/ФК-22, ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» відступлено право вимоги за Кредитним Договором № 10002199096 від 06.08.2020 р. на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а відповідно ТОВ «Діджи Фінанс» набуто права вимоги до Відповідача. ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» змінено найменування та скорочене найменування на ТОВ «Комрані Інвест Фінанс». Згідно Договору факторингу сума боргу перед ТОВ «Діджи Фінанс» є обґрунтованою та документально підтвердженою та становить 26417 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту становить 6000 грн; заборгованість за відсотками становить 20417 грн; заборгованість за комісійними винагородами становить 0 грн; заборгованість за пенею становить 0 грн. Отже, позичальник не виконав свого обов`язку по кредитному договору, саме тому, позивач змушений звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 01.05.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. Відповідач відзив не подав, про наявність поважних причин, які перешкоджають його подачі суд не повідомлено, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. В судове засідання представник позивача не з`явився, в прохальній частині позовної заяви просив розгляд справи проводити його участі, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судові засідання не з`являвся, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним, причини неявки суду не повідомив, правом подання відзиву не скористався, ухвала про відкриття провадження по справі, позовна заява з додатками, судові повістки, направлені відповідачу поштовим зв`язком, повернулись на адресу суду не врученими адресату з відміткою за закінченням терміну зберігання. Частина 1 ст. 280 ЦПК України встановлює, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 06.08.2020 між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №10002199096. Згідно умов договору про надання споживчого кредиту №10002199096 відповідачу надається кредит на суму 6000,00 грн, строком на 30 днів. 05.09.2022 між ТОВ Фінансова компанія Інвест Фінанс та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір факторингу №556/ФК-22, ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» відступлено право вимоги за Кредитним Договором № 10002199096 від 06.08.2020 на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а відповідно ТОВ «Діджи Фінанс» набуто права вимоги до Відповідача за кредитним договором № 10002199096 від 06.08.2020. Згідно Договору факторингу сума боргу перед ТОВ «Діджи Фінанс» становить 26417 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту становить 6000 грн; заборгованість за відсотками становить 20417 грн; заборгованість за комісійними винагородами становить 0 грн; заборгованість за пенею становить 0 грн. 30.10.2023 представник позивача направив на адресу відповідача досудову вимогу, в якій повідомлено про зміну кредитора та погашення заборгованості, однак відповідач погашення заборгованості не здійснив, чим грубо порушив права позивача. Отже, з огляду на встановлені судом обставини, позивач набув право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Відповідно до ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 «... боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». При умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримав вищезазначене повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки Первісного кредитора, які вказані в кредитному договорі, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України. Всупереч умовам кредитного Договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до [PERSON] останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунок ТОВ «Діджи Фінанс», ні - попереднього кредитора. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача за вказаним Кредитним Договором, складає 26417,00 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того, ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. В зв`язку з наведеним, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в розмірі 26417,00 грн підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката суд звертає увагу на наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частина 3статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно пункту 2 частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем подані наступні документи: Договір № 42649746 від 01.01.2025 про надання правової допомоги; додаткова угода № 10002199096 до Договору № 42649746 про надання правової допомоги від 01.01.2025; детальний опис робіт; акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 02.04.2025; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Верховний Суд вже неодноразово висловлював правову позицію щодо порядку та критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу та їх розподілу, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20). Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений ним при подачі позову у розмірі 2422,40 грн. На підставі приведеного вище,

Outcome: approved