Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

Товариство з\~обмеженою відповідальністю\~«ІННОВА ФІНАНС»\~звернулося до\~суду із\~позовом до\~ [PERSON] ,\~у якому\~просить стягнути\~із відповідача\~заборгованість у\~розмірі 27840,00\~грн.,\~а також\~витрати по\~сплаті судового\~збору у\~розмірі 2422,40\~грн.\~Позовні вимоги\~обґрунтовано тим,\~що 30.11.2024\~року між\~ТОВ «ІННОВА\~ФІНАС» та\~ [PERSON] \~укладено договір\~про надання\~грошових коштів\~у позику\~№ 6199121124.\~Договір укладений\~в електронній\~формі.\~Відповідно до\~умов договору\~позикодавець зобов`язався\~надати позичальнику\~позику у\~розмірі 6000\~грн.\~шляхом перерахунку\~на банківський\~рахунок на\~умовах строковості,\~зворотності,\~платності,\~а позичальник\~повернути позику\~у погоджений\~умовами договору\~строк або\~достроково та\~сплатити проценти\~за користування\~позикою.\~Строк позики\~(строк\~дії договору)\~360\~днів.\~Дата надання\~позики -\~30.11.2024.\~Позивач свої\~зобов`язання\~перед відповідачем\~за договором\~позики виконав\~та надав\~кредит в\~сумі 6000\~грн.,\~шляхом зарахування\~кредитних коштів\~на платіжну\~картку відповідача.\~Відповідач зобов`язання\~за вказаним\~договором не\~виконав,\~а тому\~виникла заборгованість\~із сплати\~суми позики\~у розмірі\~27840\~грн. Ухвалою суду від 13.06.2025 відкрито провадження у справі, визначено, що розгляд справи буде проводитись за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, у позові просила розгляд справи проводити без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки засобами поштового зв`язку, в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. 16.10.2025 постановлено ухвалу суду про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Водночас, у зв`язку з неявкою в судове засідання сторін у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.\~247\~ЦПК України не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 30.11.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» та [PERSON] було укладено Договір про надання грошових коштів у позику № 6199121124. Договір був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного та підписаного за допомогою одноразового ідентифікатора, а також згідно з вимогами, визначеними Законом України\~"Про\~електронні документи\~та електронний\~документообіг" та з урахуванням особливостей, передбачених ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 2.2.-2.5. Договору позики Товариство надає Позичальнику кредит у розмірі: 6000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути позику у погоджений умовами договору строк, сплатити проценти за користування позикою та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Відповідно до\~квитанції до\~платіжної інструкції\~№ 20057-1354-167249934 від 30.11.2024 платник ТОВ «Іннова Фінанс» переказало 6000 грн. на поповнення картки позичальника з призначенням платежу кредитні кошти від ТОВ «Іннова Фінанс». У паспорті споживчого кредиту зазначена інформація та контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування, орієнтована реальна річна процентна ставка та орієнтовна вартість кредиту та інші. З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 6199121124 від 30.11.2024 видно, що заборгованість відповідача [PERSON] станом на дату підготовки позову (включно), а саме 21.05.2025, становить 27840 гривень, з яких: 6000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 8940 грн. - заборгованість за процентами; 12000 грн. пеня; 900 грн. комісія. Згідно ст.1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1\~ст.1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі\~ст.1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, що стверджується квитанцією на суму 6000 грн., яка додана до позовної заяви. Відтак у відповідача виник обов`язок повернути позивачу грошові кошти, отримані за кредитним договором у розмірі та на умовах, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або дострокова зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Згідно ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1 ст.612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 509, 526\~ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання має виконуватися належним чином до умов договору та вимог кодексу. Статтею 629\~ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (ст. 527 ЦК України). Відтак судом встановлено, що відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання своєчасно та в порядку, передбаченому кредитними договорами, належним чином не виконав та кредитні кошти не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість. Відповідач [PERSON] не спростував належними доказами наявність заборгованості перед позивачем, не довів факту виконання зобов`язань за кредитними договорами, зокрема, по сплаті тіла кредиту та відсотків. Частина 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, зобов`язує сторони довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Таким чином суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом. З приводу стягнення пені (штрафу) за прострочення виконання зобов`язання суд зауважує наступне. Відповідно до положень п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Як вбачається із долучених до позовної заяви документів, позивачем обраховано пеню за період з 29.12.2024 року до 28.04.2025 року, що не узгоджується з вищевикладеними нормами ЦК України, відтак в цій частині у задоволенні позову слід відмовити. З приводу стягнення з відповідача комісії за надання кредиту суд вважає за доцільне зазначити наступне. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 у справі № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.09.2019 справа № 186/1333/16-ц, провадження № 61-27618св18. У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Аналіз матеріалів справи свідчить, що у пункті 2.7 договору про надання грошових коштів у позику № 6199121124 від 30.11.2024, укладеного між сторонами, останні обумовили, що комісія за надання кредиту становить 15 % від суми наданого Кредиту та нараховується на суму виданого за цим Договором Кредиту у день надання кредиту. Однак встановлення в кредитному договорі сплати комісії за надання кредиту поруч із відсотками, які також нараховуються у зв`язку з наданням кредиту, є незаконним, фактично позивач нараховував комісію за ту саму послугу, за яку відповідач повинен сплатити згідно з договором відсотки. Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.08.2019 справа № 595/290/17, провадження № 61-29972св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.10.2019 справа № 311/682/16-ц, провадження № 61-24756св18; від 02.10.2019 справа № 760/20414/14-ц, провадження № 61-31205св18. Зазначена умова договору порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, отже суперечить положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Виходячи з викладеного, суд вважає, що нарахування позичальнику комісії за надання кредиту без зазначення конкретних послуг, за які її сплачено, є незаконним, тому вимоги позивача в частині стягнення з відповідача комісії у розмірі 900 грн. задоволенню не підлягають. V. Розподіл Судових витрат: Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial