Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] стягнення заборгованості за договором позики (розпискою). Позовні вимоги мотивовані тим, що протягом 2018-2022 років позивач здійснювала міжнародні грошові перекази на ім`я першого відповідача на загальну суму 56160 доларів США, про що ним складено відповідну розписку. Отримані від позивача кошти були витрачені першим відповідачем, спільно з другим відповідачем, в інтересах сім`ї, зокрема подружжя [PERSON] придбало на них: автомобіль Chevrolet Laccetti, Chevrolet Aveo та житловий будинок [ADDRESS] . В обумовлений в розписці строк грошові кошти не повернуті, а тому вона просить стягнути борг в солідарному порядку з відповідачів. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, зазначивши при цьому, що вони підтверджуються як письмовими доказами, так і показаннями свідків. Позивач в судові засідання не з`являлася, про дату і час судового засідання повідомлялася належним чином, в тому числі через її уповноваженого представника. Про обізнаність позивача про розгляд даної справи свідчить також надання нею відповіді на відзив на позовну заяву другого відповідача. Перший відповідач в судові засідання не з`являвся, про дату і час судового засідання повідомлявся належним чином, в тому числі через його уповноваженого представника 03.04.2025р. перший відповідач [PERSON] надав через канцелярію суду заяву про визнання позову, в якій зазначив, що, дійсно, його мати [PERSON] (позивач у справі) протягом 2018-2022 років здійснювала міжнародні грошові перекази на його ім`я. Отримані від позивача кошти були витрачені першим відповідачем, спільно з другим відповідачем, в інтересах сім`ї, зокрема подружжя [PERSON] придбало на них: автомобіль Chevrolet Laccetti, Chevrolet Aveo та житловий будинок [ADDRESS] . Крім того, на отримані від позивача кошти подружжя зробило у вказаному будинку ремонт, ремонтували авто, купували будівельні матеріали, меблі побутову техніку та інше. З урахуванням чого, повністю визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення. Представник першого відповідача в судовому засіданні зазначив, що їх сторона визнає позовні вимоги в повному обсязі, оскільки дійсно [PERSON] отримав від позивача грошові кошти, які були витрачені ним на потреби сім`ї, зокрема купівлю та ремонт житлового будинку для сумісного проживання та придбання автомобілів. Необхідність позики була обумовлена тим, що його доходу не вистачило б на такі значні витрати, на підтвердження чого надав форму ОК-5 за період з 2006 по 2025 роки. Щодо складання розписки вже після отримання усіх коштів, пояснив, що у зв`язку з початком воєнних дій, складання розписки було вимогою позивача. У відповіді на відзив другого відповідача позивач зазначила, що шлюб між подружжям [PERSON] не розірвано та не визнано недійсним, режиму окремого проживання подружжя не встановлено, а тому погіршення особистих стосунків не скасовує факту юридично чинного шлюбу, що продовжує режим спільної відповідальності подружжя. Погодження сторонами 01.11.2022р., тобто через 5 років після першого переказу коштів, істотних умов договору позики, не спростовують обов`язок відповідачів повернути отримані кошти. Другий відповідач [PERSON] заперечувала проти стягнення з неї боргу з розпискою [PERSON] , посилаючись на те, що дізналася про існування вказаної розписки після відкриття провадження у даній справі, отримання будь-яких позик чоловіком вона не погоджувала. Крім того, протягом сумісного життя [PERSON] добре заробляв, займаючи керівні посади, підробляв в таксі, і їх сім`я не мала потреби позичати гроші у будь-кого. Зауважила, що офіційна його зарплата хоч і зазначена як мінімальна та не значна, однак він отримав справжню зарплату «в конверті». Автомобілі вони разом купували поступового, від дешевшої до дорожчої. Будинок повністю, окрім комунікацій, будував її батько, не отримуючи за свою роботу жодних грошових коштів. [PERSON] оплачував лише вартість будівельних матеріалів. До моменту народження дитини [PERSON] працювала і також отримувала достойну заробітну плату, а після народження дитини перебувала у декретній відпустці 6 років. На початку 2025 року вона виявила намір вийти на роботу, однак [PERSON] був категорично проти цього, вказуючи, що він добре заробляє, а [PERSON] має займатися домашнім господарством та виховувати дитину. На грунті цього непорозуміння між подружжям виник конфлікт, який триває й досі. Так, неодноразово викликалася поліція, складалися протоколи про адміністративні правопорушення, як щодо [PERSON] , так і щодо [PERSON] . Навесні 2025 року [PERSON] забрав, без відома та згоди матері, дитину та вивіз її за кордон до своєї матері (позивача у справі) і досі місцезнаходження дитини [PERSON] невідомо. В ході суперечок щодо бажання [PERSON] , її чоловік погрожував їй забрати все майно, зокрема будинок, який належить їм в рівних частинах. І, на думку, [PERSON] подання даного позову є реалізацією вказаних погроз, за домовленістю з матір`ю (позивачем), щоб зробити її боржником. Представник другого відповідача в судовому засіданні та поданих відзиві на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях у справі, заперечувала проти стягнення з [PERSON] боргу в повному обсязі, посилаючись на те, що істотні умови договору позики було погоджені сторонами лише 01.11.2022 року, тобто через 5 років після здійснення першого переказу коштів. Позивачем не доведено, що автомобілі та будинок були придбані саме за позичені кошти, а не за інші доходи першого відповідача та кошти від продажу ним автомобілів, якими він до цього володів. Другий відповідач не надавала згоди на укладання першим відповідачем договору позики. Позивач є матір`ю першого відповідача, що, з урахуванням повного визнання першим відповідачем позовних вимог, свідчить про недобросовісність, узгодженість дій позивача та першого відповідача і зловживання правом одного з подружжя по відношенню до іншого, що є підставою для відмови в задоволенні вимог про солідарне стягнення боргу з другого з подружжя. Крім того, представник другого відповідача зазначила, що виписки за рахунків про періодичне перерахування позивачем другому відповідачеві коштів не можуть підтвердити надання саме позики, оскільки відсутнє призначення платежу. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є батьками другого відповідача, суду пояснили, що відповідачі перебували в шлюбі, в якому ними поступово придбавалися різні автомобілі. Зять (перший відповідач) добре заробляв і їх сім`я жили в достатку. З початку подружжя мешкало в орендованій квартирі в [PERSON] , а потім придбали старий житловий будинок, який було знесено і на його місці побудовано новий будинок. Всі будівельні роботи, крім комунікацій та опалення, робилися свідком [PERSON] , який є будівельником. Також він же займався пошуком для придбання за найнижчими цінами будівельних матеріалів, які оплачував перший відповідач. Усі роботи проведені свідком [PERSON] безкоштовно, в якості безкорисної допомоги дітям. Про отримання першим відповідачем позики їм невідомо. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків та дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 20.02.2015р. перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] (арк.с.19, т.1). Під час вказаного шлюбу відповідачами набуто право власності на: автомобіль Chevrolet Laccetti, 2008 року випуску (з 09.11.2019р. зареєстровано за [PERSON] , арк.с.21, т.1), Chevrolet Aveo, 2007 року випуску (з 27.11.2019р. зареєстровано з [PERSON] , арк.с.22, т.1) та житловий будинок [ADDRESS] (належить відповідачам в рівних частинах, по , з 13.10.2020р., арк.с.24-25, т.1). За період з 15.07.2018р. по 26.10.2022р. позивачем - [PERSON] було зроблено низку грошових міжнародних переказів на користь першого відповідача [PERSON] на загальну суму 56160,00 доларів США, що підтверджується виписками КБ АТ «ПриватБанк» за відповідний період (арк.с.101-127, т.1) 01.11.2022р. першим відповідачем [PERSON] складено розписку про те, що він зобов`язався повернути позивачеві [PERSON] до кінця 2024 року гроші у розмірі 56160,00 доларів США, отримані в борг міжнародними грошовими переказами протягом 2018-2022 років (арк.с.20, т.1). Втім, станом на момент звернення позивача з даним позовом до суду, отримані в позику гроші не повернуті. Як зазначає позивач та визнається першим відповідачем, отримані в позику грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї [PERSON] , а саме придбано автомобілі відповідачам, придбано житловий будинок та зроблено в ньому ремонт, а тому обов`язок з повернення позики є солідарним. Отже, посилаючись на вказані обставини, позивач просить солідарно стягнути з відповідачів суму позики. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч.1 ст.1046 ЦК України). Згідно ст.1047\~ЦК України,\~договір позики\~укладається у\~письмовій формі,\~якщо його\~сума не\~менш як\~у десять\~разів перевищує\~встановлений законом\~розмір неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~а у\~випадках,\~коли позикодавцем\~є юридична\~особа,\~-\~незалежно від\~суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно з частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено судом в ході судового розгляду та не заперечувалося сторонами, перший відповідач [PERSON] свого зобов`язання перед позивачем [PERSON] за договором позики від 01.11.2022р. не виконав та не повернув отримані грошові кошти у розмірі 56160,00 доларів США. Отже, позовні вимоги про стягнення з першого відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] боргу за договором позики від 01.11.2022р. у розмірі 56160,00 доларів США підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача про солідарне стягнення вказаної суми боргу із другого відповідача [PERSON] , як другого з подружжя, оскільки позики витрачена в інтересах сім`ї, суд зазначає наступне. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (стаття 3 Сімейного кодексу України). Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (стаття 21 СК України). За приписами ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16, від 08 квітня 2020 року у справі № 361/7130/15-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 361/5840/19, від 07.10.2020 року у справі №752/7501/18). Зі змісту розпики від 01 листопада 2022 року не вбачається, що другий відповідач [PERSON] надавала згоду своєму чоловіку першому відповідачу [PERSON] на отримання грошових коштів у борг. Також в матеріалах справи відсутня заява другого відповідача [PERSON] або інші документи, які б підтверджували, що [PERSON] була обізнана про отримання грошових коштів її чоловіком у борг, погоджувала умови позики, зокрема валюту зобов`язання, строки та порядку її повернення. На відсутності згоди та не обізнаності про отримання будь-яких позик чоловіком наголошувала і сама [PERSON] в судових засіданнях, вказуючи, що про існування боргової розписки дізналася лише після її виклику до суду по даній справі та ознайомленні з її матеріалами. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 07.10.2020 року у справі №752/7501/18. Незважаючи на посилання як позивача у позовній заяві, так і першого відповідача у заяві про визнання позову на те, що отримані в позику гроші були витрачені в інтересах сім`ї [PERSON] (придбання двох автомобілів, житлового будинку, здійснення ремонту тощо), ними не було надано жодного доказу, що договір позики був укладений в інтересах сім`ї, а також, що отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Так, надані ними докази свідчать про те, що грошові кошти за період з 15.07.2018р. по 26.10.2022р. позивачем надавалися першому відповідачу [PERSON] шляхом грошових міжнародних переказів, тобто у безготівковій формі. Однак, доказів ані зняття готівки з рахунку, ані перерахування продавцям автомобілів та будинку коштів з банківського рахунку [PERSON] , тобто доказів на підтвердження витрати отриманих від позивача коштів в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять. Надані суду форми ОК-5 за період з 2006 по 2025 роки щодо облікованих Пенсійним фондом доходів першого відповідача [PERSON] , з який вбачається, що офіційним його доходом за період з 2018р. по 2022р. була мінімальна, встановлена законом, заробітна плата, не можуть вважатися беззаперечними та достатніми доказами на підтвердження укладання договору позики та отримання грошових коштів і витрату їх в інтересах сім`ї, а саме відсутності у подружжя [PERSON] фінансової можливості придбати набуте в шлюбі майно. Враховуючи принципи диспозитивності, змагальності, а також того, що доказування не може базуватися на припущеннях, суд вважає, що, незважаючи на визнання позову першим відповідачем, позивачем не доведено та в під час судового розгляду не встановлено, що отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї та надання другим відповідачем згоди на укладання даної позики, як підстави для солідарного її стягнення з другого відповідача. Крім того, розглядаючи дану цивільну справу, суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 09.07.2025р. у справі № 947/5939/20. Так, предметом розгляду спору у вказаній справі також було солідарне стягнення з подружжя боргу за договором позики за позовом батька одного з подружжя. За результатами розгляду касаційної скарги, Верховним Судом, зокрема вказано на те, що учасники цивільного обороту доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), тобто з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. Суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Якщо пов`язані чи афілійовані особи, наприклад, родичі, ініціюють судовий розгляд, зокрема, про стягнення боргу, для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), формування пасиву (боргів), виключення певного майна з поділу на час виникнення (існування) спору (спорів) про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), тощо, такі учасники судового розгляду діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно другого із подружжя (чи жінки або чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Тому в такому разі відбувається використання приватно-правових конструкцій не для захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів іншого із подружжя (чи жінки чи чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року в справі № 759/11754/23 (провадження № 61-17672св24)); учасники цивільного обороту, які є пов`язаними чи афілійованими особами, наприклад, родичі (батько і син), які вчиняють договір позики, чи ними складається розписка на підтвердження укладення договору позики, в яких вказано про передання грошових коштів на придбання певного конкретного майна з метою, зокрема, покладення на колишню дружину сина солідарного обов`язку щодо повернення позики, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно колишньої дружини сина. Використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) правопорядок не може залишати поза реакцією, оскільки такі дії, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом; до обставин, які дозволяють констатувати зловживання правом з метою покладення на колишню дружину сина солідарного обов`язку щодо повернення позики позивачем разом із відповідачем, в цій справі належать: вчинення договору позики від 17 лютого 2011 року між батьком (позивач, позикодавець), та сином позивача (позичальник відповідач); у розписці про передання грошових коштів від 17 лютого 2011 року вказано, що сином (позичальник відповідач) отримав кошти саме на придбання нежитлового приміщення за конкретною адресою; син позивача (позичальник, відповідач) визнав позов. У даній справі, розписка від 01.11.2022р., складена першим відповідачем [PERSON] на користь позивача [PERSON] , яка є його матір`ю, не містить мети отримання ним позики, однак, мати та син у даній справі посилалися, що позика отримувалася [PERSON] саме в інтересах сім`ї і витрачена також для даної мети (придбання автомобілів та будинку). Отже, позивач та відповідач мають спільну позицію щодо мети отримання позики, на якій наголошували та підтримували в ході судового розгляду. Отже, суд вважає релевантною правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 09.07.2025р. у справі № 947/5939/20 до даної справи. Враховуючи викладене та встановлені під час судового розгляду фактичні обставини, суд вбачає в діях позивача ознак зловживання матеріальними правами з метою покладення на дружину сина солідарного обов`язку щодо повернення позики, є самостійною підставою для відмови у позові на підставі ст.16 ЦК України (суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу). Такий висновок суду грунтується на те, що сторонами договору позики є мати та син, тобто афілійовані особи; відсутність доказів укладання цього договору в інтересах сім`ї та витрата отриманих за договором коштів в інтересах сім`ї; визнання в повному обсязі та підтримання позиції та позову позивача (матері) першим відповідачем (сином); погіршення між подружжям [PERSON] особистих стосунків, що не заперечувалося сторонами. З огляду наведене, суд не вбачає наявності підстав для задоволення позовних вимог до другого відповідача [PERSON] про стягнення з неї боргу за договором позики, укладеного між позивачем [PERSON] та першим відповідачем [PERSON] , а тому задовольняє позовні вимоги [PERSON] частково, а саме в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики у розмірі 56160,00 доларів США. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено 15140,00 грн. судового збору за подання позову та 605,60 грн. судового збору за заяву про забезпечення позову, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з першого відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору у відповідному розмірі.

Outcome: partial