Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

14.07.2025 поштовим відправленням 0601169777954 позивач Дніпровський державний університет внутрішніх справ звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути із відповідача кошти пов`язані з наданням освітньої послуги у розмірі 13 032 грн 51 коп та судові витрати на сплаті судового збору. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що [PERSON] є замовником освітніх послуг відповідно до укладеного договору з ними в інтересах своєї доньки [PERSON] . Наказом ДДУВС від 15.09.2022 року № 645 [PERSON] було зараховано на 1 курс денної форми здобуття вищої освіти за спеціальністю 262 «Правоохоронна діяльність». 15 вересня 2022 року на виконання вимог ч. 16 ст. 44 Закону України «Про вищу освіту» між [PERSON] та Дніпровським державним університетом внутрішніх справ укладено Договір про навчання у ДДУВС № 139б/22пд та Договір про надання освітніх послуг № 139б/22пд. Відповідно до умов Договору позивач взяв на себе зобов`язання надати освітню послугу за денною формою навчання для здобуття ступеня вищої освіти «Бакалавр» за спеціальністю 262 «Правоохоронна діяльність», терміном навчання 2 роки 10 місяців, а відповідачка зобов`язалася своєчасно вносити плату за надання освітньої послуги щосеместрово у розмірі 10 500,00 грн. Вартість освітніх послуг за ІІІ навчальні роки становить 21 000,00 грн, за ІІІ навчальний рік 17 500,00 грн. Проте, відповідачкою не виконано грошове зобов`язання щодо оплати наданих освітніх послуг у період оплати 10 500,00 грн за непарний (І) семестр, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 8 750,00 грн. Згідно наказу № 987 о/с від 31.12.2024 року [PERSON] було відраховано зі складу студентів університету з ІІ семестру 20242025 навчального року. З метою врегулювання спору та недопущення судового розгляду 17 лютого 2025 року відповідачці було направлено повідомлення № 1/643 з вимогою сплатити заборгованість за надання освітньої послуги, яка останньою була залишена поза увагою. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву з проханням розглядати справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та на підставах, викладених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 03.10.2025 відповідачка подала до суду клопотання, у якому визнала наявність основної заборгованості у розмірі 8 750,00 грн., але заперечила стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат та наявність підстав для стягнення із неї судового збору з мотивів відсутності доказів отримання досудового повідомлення позивача від 17.02.2025 № 1/643, та щодо неможливості вчасного подання відзиву через перебування у відпустці за межами Дніпропетровської області. Просить частково відмовити в задоволенні позовних вимог та розглядати справу без її участі. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до наказу Дніпровського державного університету внутрішніх справ № 645 від 15.09.2022 року [PERSON] зараховано на навчання студенткою 1 курсу очної денної форми здобуття освіти за спеціальністю 262 «Правоохоронна діяльність» за кошти фізичних та/або юридичних осіб. 15 вересня 2022 року між Дніпровським державним університетом внутрішніх справ, в особі ректора, та відповідачкою [PERSON] було укладено Договір про навчання у Дніпровському державному університеті внутрішніх справ № 139б/22пд. 15 вересня 2022 року між Дніпровським державним університетом внутрішніх справ, в особі ректора, та відповідачкою [PERSON] було укладено Договір про надання освітніх послуг № 139б/22пд. Згідно п. 1 та п. 2.1 вказаного Договору навчальний заклад зобов`язувався за рахунок [PERSON] здійснити навчання [PERSON] за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр, форма навчання очна, за спеціальністю 262 «Правоохоронна діяльність». Термін навчання 2 роки 10 місяців. Згідно п. 4 Договору, відповідачка зобов`язується своєчасно вносити на вказані в договорі розрахункові рахунки Виконавця плату за освітню послугу в розмірах та у порядку, встановленому цим договором. Відповідно до п. 10 Договору, загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 59 500,00 грн. Вартість послуги за ІІІ навчальні роки становить 21 000,00 грн на рік, за ІІІ навчальний рік 17 500,00 грн. Згідно п. 9 Договору Замовник вносить оплату щосеместрово безготівково на розрахунковий рахунок Виконавця у розмірі 10 500,00 грн за семестр, з графіком платежів: за І семестр протягом 10 днів з моменту укладення договору; за інші непарні семестри до 20 серпня кожного навчального року; за парні семестри до 20 січня кожного навчального року. Відповідно до Наказу ДДУВС № 478 від 18.07.2022 року вартість за період навчання за освітньою програмою «Правоохоронна діяльність», форма навчання очна, строк навчання 2 роки 10 місяців, освітня кваліфікація бакалавр, галузь знань 26 «Безпека та оборона», спеціальність 262 «Правоохоронна діяльність», рівень вищої освіти перший (бакалаврський), ступінь вищої освіти «бакалавр» на основі повної загальної середньої освіти становить 59 500,00 грн. Згідно копії витягу з наказу Дніпровського державного університету внутрішніх справ за № 987 о/с від 31.12.2024 року [PERSON] було відраховано з університету за невиконання індивідуального навчального плану. 17 лютого 2025 року за вих. № 1/643 на адресу відповідачки позивачем направлено вимогу щодо сплати заборгованості у розмірі 8 750,00 грн з доказами надсилання. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За правилами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Виходячи з положень ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 615 Цивільного кодексу України передбачено: у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно положень ст.ст.3, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 6 ст. 73 Закону України «Про вищу освіту» (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), розмір плати за навчання протягом розрахункового строку виконання освітньої програми для здобуття відповідного ступеня вищої освіти, включаючи виготовлення документа про освіту та додатка до нього, а також порядок оплати освітньої послуги встановлюються в договорі (контракті), що укладається між закладом вищої освіти та фізичною (юридичною) особою, яка замовляє платну освітню послугу для себе або для іншої особи, беручи на себе фінансові зобов`язання щодо її оплати. За правилами статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання свого грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення також три проценти від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання настає відповідальність у формі пені та/або відшкодування завданих кредиторові збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їхньої переконливості. Посилання відповідача щодо відсутності доказів отримання нею досудового повідомлення позивача від 17.02.2025 № 1/643 як підставу для часткової відмови у задоволенні позову суд вважає безпідставними. Умовами Договору про навчання у Дніпровському державному університеті внутрішніх справ № 139б/22пд від 15 вересня 2022 року, укладеного між сторонами, \~не передбачено попереднього чи обов`язкового претензійного порядку врегулювання спорів між ними. Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18) та у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 517/445/19 (провадження № 61-11240св22). Відтак, досудове врегулювання є правом, а не обов`язком позивача, що не перешкоджає зверненню до суду з позовом про захист порушених прав. Як встановлено судом, [PERSON] своєчасно не здійснила оплату за надані освітні послуги та має заборгованість перед позивачем у розмірі 8 750,00 грн, а тому відповідачка повинна сплатити суму боргу за навчання з урахуванням індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми, а також пеню, визначену законодавством, у зв`язку з чим вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, судовий збір у розмірі 3 028,00 грн стягується з відповідачки.

Outcome: approved