Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-09 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачки. [PERSON] звернулася до суду з позовом з вимогами: визнати недійсним договір позики №457023 від 17.05.2018 укладений між ТОВ «Веллфін» та [PERSON] ; визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 14342 від 11.02.2022, вчинений приватним нотаріусом Бригідою В.О., про стягнення боргу з [PERSON] на користь ТОВ «Веллфін» у розмірі 11412,00 грн та 650, 00 грн витрат понесених за вчинення виконавчого напису. На обґрунтування позовної заяви зазначено, що 24.02.2024 позивачці стало відомо, що по відношенню до неї відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису № 14342 від 11.02.2022, виданого приватним нотаріусом Бригідою В.О. про стягнення боргу з [PERSON] на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» у розмірі 11 412, 00 грн та 650,00 грн витрат понесенних за вчинення виконавчого напису. Строк позики за цим Договором складає 30 днів, позика має бути повернута згідно Графіку розрахунків до 16.06.2018. Вказаний договір нею з ТОВ «ВЕЛЛФІН» не складався. Згоди на укладення договору [PERSON] ТОВ «ВЕЛЛФІН» не надавала, ніколи туди не телефонувала, не відкривала особистого кабінету, та не вчиняла будь-яких інших дій для отримання кредиту. На звернення з проханням надати роз`яснення по суті зазначених вище порушень в оспорюваному договорі, представники цього товариства під різними надуманими приводами уникають відповіді, що, на її думку, характеризує ТОВ «ВЕЛЛФІН», як недобросовісного надавача фінансових послуг та підсилює її правову позицію щодо заявлених вимог. Позивачка зазначила, що Договір позики № 457023 від 17.05.2018, за яким було вчинено виконавчий напис № 14342 від 11.02.2022, не відповідає вимогам статей 203, 215, 216, ЦК України, а тому він є недійсним, порушує її права та законні інтереси. Крім того, нотаріальна дія, а саме виконавчий напис № 14342 від 11.02.2022, виданий приватним нотаріусом Бригідою В.О., про стягнення боргу з [PERSON] на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» у розмірі 11 412,00 грн, та 650,00 грн витрат понесенних за вчинення виконавчого напису, була вчинена з порушенням законодавства та без з`ясування обставин, що сталися у процесі виконання оспорюваного кредитного договору. Нотаріусом не було з`ясовано питання безспірності заборгованості. Нотаріус не переконався, чи було йому відомо про будь-які взаємовідносини з ТОВ «ВЕЛЛФІН». Перед вчиненням виконавчого напису нотаріус зобов`язаний спочатку надіслати боржнику вимогу про усунення порушень і лише після закінчення 30-денного строку з моменту направлення письмової вимоги виконавчий напис може бути вчинено. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається шляхом надіслання письмової вимоги боржнику про усунення порушень відповідно до законодавства України «Про нотаріат», чого в даному випадку здійснено не було. Будь-яких повідомлень щодо існування заборгованості позивачка від нотаріуса не отримувала. Тому нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру суми, що підлягає стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат». Оспорюваний Договор позики № 457023 від 17.05.2018 ТОВ «ВЕЛЛФІН» не був нотаріально посвідчений. Таким чином, виконавчий напис нотаріуса повинен бути визнаним таким, що не підлягає виконанню на тій підставі, що був здійснений нотаріусом, який був позбавлений Свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю та порушена процедура встановлення договірних відносин, заборгованості та попереднього врегулювання заборгованості згідно Закону України «Про нотаріат». Аргументи учасників справи. Відповідач відзиву на позовну заяву не подавав, з будь-якими клопотаннями та заявами до суду не звертався. Треті особи письмових пояснень на позов не надали, з будь-якими клопотаннями та заявами до суду не звертались. Рух справи. 20.11.2024 суддею Подільського (Ленінського) районного суду міста Полтави Високих М.С. прийнято справу до провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Подільського (Ленінського) районного суду міста Полтави Високих М.С. від 21.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2025, зазначену справу передано в провадження судді Подмаркової Ю.М. Ухвалою від 04.03.2025 прийняти до провадження справу, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою від 18.06.2025 постановлено повернутись до стадії підготовчого провадження після його закриття у справі № 553/4191/24, залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Лавріненко Яніну Вікторівну, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ). Ухвалою від 23.07.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 10:00 год. 25.08.2025. Участь у справі сторін та інших учасників справи. 25.08.2025 сторони на судовий розгляд не з`явилися, у зв`язку з чим судовий розгляд відкладено до 09:00 год. 10.10.2025. 10.10.2025 сторони повторно на судовий розгляд не з`явилися. Позивачка подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить розглядати справу за її відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи представник ТОВ "ВЕЛЛФІН", треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Лавріненко Я.В., представник Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), до суду повторно не прибули, про причини неявки не повідомили. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, який повідомлявся про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, і від якого не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за його відсутності, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з частиною 4 статті 223, частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, проти чого не заперечувала позивач. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] 17.05.2018 укладено договір позики № 457023. (а. с. 13-21). Матеріали справи свідчать про те, що договір позики був підписаний позивачкою електронним підписом. Відповідно до п. 1.1. даного договору Позикодавець надає Позичальнику на умовах, що передбачені даним Договором, грошові кошти в позику в сумі 1000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п. 1.5. цього договору. Строк позики за цим Договором складає 30 днів, позика має бути повернута згідно Графіку розрахунків (додаток до договору) до 16.06.2018 року (п. 1.3. Договору). 11.02.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. вчинено виконавчий напис, реєстровий номер № 14342, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ "ВЕЛЛФІН" заборгованість за кредитним договором № 457023 від 17.05.2018. Зазначений виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Лавріненко Я.В., ВП № 68775369. Щодо вимоги про визнання недійсним договору позики. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі, електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Статтею 12 вказаного Закону визначено, що, якщо, відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін, електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у пін мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. В силу пункту 6 частини першої ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Як вже було встановлено судом, договір позики, що є предметом розгляду у справі, підписано електронним підписом позичальниці. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1ст. 626 ЦК України). Згідно з ч. 1ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Із положень ч. 1ст .638 ЦК України вбачається, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання ч. 2 ст. 1054 ЦК України), позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд за результатами оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із врахуванням того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності для вирішення справи, дійшов наступних висновків. Судом об`єктивно встановлено, що між сторонами укладено Договір із застосуванням електронного підпису. При цьому, позивачкою не надано суду будь - яких доказів на підтвердження того факту, що вона не надавала згоди на укладення договору, нікуди не телефонувала та не відкривала особистого кабінету та не вчиняла будь-яких інших дій для отримання кредиту. Позивачка в позові не зазначає, чи паспорт серії [NUMBER] , виданий "Киевским РО МГУ УМВД Украины в Полтавской обл." 2003 року, належав позивачці, оскільки нею долучено до позовної заяви копію паспорта № [NUMBER] , який виданий 03.09.2020, тобто після укладення спірного договору позики (17.05.2018). Досліджуючи матеріали справи, суд зауважує, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим, відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч .2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також той факт, що з часу подання позову до суду та на даний час, позивачка повинна була ініціювати подання відповідних доказів на підтвердження своїх вимог, які мають істотне значення для розгляду справи по суті, а, відтак, позивачем не доведено у встановленому законом порядку недійсність договору позики № 457023 від 17.05.2018. Враховуючи те, що цивільне судочинство, згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, оскільки, відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не є достатніми для підтвердження позовних вимог в частині визнання недісним дговору позики, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти висновків, що з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису». Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів визначено главою 14 Закону України «Про нотаріат» та главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно із пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Крім того, у абзаці 3 пункту 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, вказано, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Відповідно до пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О., яким стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ "ВЕЛЛФІН" заборгованість за кредитним договором № 457023 від 17.05.2018 виданий на підставі пункту 2 Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», внесено зміни до Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, зокрема, в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява № 48553/99), а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (заява № 28342/95) встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 березня 2015 року у справі № 826/20084/14, яка була залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017, яка набрала законної сили, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у тому числі: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зазначена постанова апеляційного суду у відповідності до пункту 4 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набрала законної сили з моменту проголошення, з 22.02.2017, а отже з цієї ж дати законодавство не передбачало можливості вчинення виконавчого напису щодо заборгованості, яка випливає із кредитних відносин. Із матеріалів справи вбачається, що оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 11.02.2022, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Крім того, відповідачем не доведено, що заборгованість за укладеним кредитним договором є безспірною. Таким чином, оскільки в момент вчинення виконавчого напису 11.02.2022 були відсутні правові підстави для його вчинення, тому такий виконавчий напис не підлягає виконанню. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17. Судові витрати. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а позивачка звільнена від сплати судового збору, суд доходить висновку про те, що судовий збір у розмірі 1 211,20 грн належить стягнути з відповідача на користь держави та 1 211,20 грн компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного і

Outcome: partial