Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.01.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»\~ та [PERSON] було укладено\~Договір позики №76142694 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов Договору позики №76142694 ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»\~ зобов`язується надати\~позичальнику грошові\~кошти у\~сумі 5100\~грн.\~00\~коп.\~на строк\~30\~днів зі\~сплатою процентів\~за його\~користування. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»\~свої зобов`язання за Договором позики виконало та надало позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на картку позичальника № [NUMBER] , яку він вказав при оформленні кредиту. Відповідач не виконував свої зобов`язання за Договором позики, не сплачував тіло кредиту та проценти, що спричинило виникнення простроченої заборгованості. 22.05.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»\~ та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено Договір факторингу №01.02-14/24, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»\~ відступило ТОВ «СВЕА ФІНАНС» право вимоги до боржників, зокрема, до відповідача за вказаним Договором позики. Станом на момент пред`явлення позову заборгованість відповідача за вказаним Договором позики становить 20400 грн. 00 коп., із яких 5100 грн. 00 коп. заборгованість по тілу кредиту, 15300 грн. 00 коп. заборгованість по відсотках. Посилаючись на наведені обставини, просить стягнути на свою користь із відповідача [PERSON] заборгованість за Договором позики у загальному розмірі 20400 грн. 00 коп. та понесені судові витрати (а.с.3-6). Ухвалою судді від 05.09.2025 року відкрито провадження у справі та постановлено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.61, 62). Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про відкриття провадження у справі, час та дату розгляду справи (а.с.68-71), відзиву на позовну заяву чи клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін не подав. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, встановивши суть спірних правовідносин, що склалися між сторонами, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до\~ст.55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ст.ст. 2, 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Вимоги\~ст. 264 ЦПК України\~зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись із позовом до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд має забезпечити сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що 02.01.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»\~ та [PERSON] було укладено\~Договір позики №76142694 (надалі Договір позики) шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов Договору позики ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»\~ зобов`язується надати\~позичальнику грошові\~кошти у\~сумі 5100\~грн.\~00\~коп.\~на строк\~30\~днів,\~тобто до\~31.01.2024\~року,\~ зі\~сплатою процентів\~за його\~користування в\~розмірі 2,\~5\~%\~в день\~(а.с.7-10). ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання за Договором позики виконало та надало позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на картку позичальника № [NUMBER] , яку він вказав при оформленні кредиту, що підтверджується листом ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» від 20.02.2025 року (а.с.25 зворот). Згідно із рорахунком заборгованості за Договором позики, складеним ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»\~, станом на 22.05.2024 року загальна заборгованість відповідача становить 20400 грн. 00 коп., із яких 5100 грн. 00 коп. заборгованість по тілу кредиту, 15300 грн. 00 коп. заборгованість по відсотках (а.с.23, 24). 22.05.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»\~ та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено Договір факторингу №01.02-14/24 (надалі - Договір факторингу), відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»\~ відступило ТОВ «СВЕА ФІНАНС» право вимоги до боржників, зокрема, до відповідача за вказаним Договором позики (а.с.27-38). Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків згідно із ч. 2\~ст. 11 ЦК України\~є договори та інші правочини, як узгоджене волевиявлення всіх його учасників (сторін договору). Згідно із частиною 1 статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно з частиною 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1\~ст. 628 ЦК України). У відповідності до\~частини 1 ст. 634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 639\~ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитних договорів та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» у повному обсязі виконало свої зобов`язання за вищевказаними договорами, здійснивши переказ грошових коштів відповідачу на його картковий рахунок. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша\~статті 509 ЦК України). За змістом ст.ст. 626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1\~ст. 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Абзац 2 ч.2\~ст. 639 ЦК України\~передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. \~Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша\~статті 510 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша\~статті 514 ЦК України). Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша\~статті 519 ЦК України). Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша\~статті 514 ЦК України\~регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги є виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя\~статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга\~статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя\~статті 512 ЦК України). При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Згідно з частиною третьою статті\~12, частиною першою статті\~81 ЦК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, на підставі Договору факторингу до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» перейшло право вимоги до відповідача за Договором позики. Відповідач не надав суду доказів виконання своїх зобов`язань за вказаним Договором позики ні на користь первісного кредитора, ні на користь позивача, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за\~основною сумою\~боргу в\~розмірі \~5100 грн. 00 коп. підлягають задоволенню. Щодо вимоги\~про стягнення\~заборгованості за\~відсотками в розмірі 15300 грн. 00 коп., то суд виходить із того, що за змістом п.4 Договору позики проценти нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики, виходячи із строку фактичного користування позикою та до повного погашення заборгованості за договором, проте не довше 90 календарних днів зі спливу первісного строку користування позикою, визначеною договором/додатковими угодами (а.с.7 зворот). Згідно із рорахунком заборгованості за Договором позики, складеним ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», станом на 22.05.2024 року загальна заборгованість відповідача по відсотках становить 15300 грн. 00 коп. При цьому відсотки нараховувалися за період з 02.01.2024 року по 30.04.2024 року, тобто упродовж 90 календарних днів , в сумі 127 грн. 50 коп. щоденно (а.с.23, 24). Однак, необхідно відзначити, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно достатті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048\~ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048\~ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другоюстатті 1050 ЦК України. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК Україниі охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно достатті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника\~обов`язок щодо сплати процентів відповідно достатті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625\~ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, то особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановленихзаконом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627\~ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. У частині третій статті 6\~ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третястатті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. У статті 627\~ЦК України зазначено, що відповідно достатті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини, виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставістатті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. зокрема пункти 109 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16). Виходячи із наведеного, твердження позивача про те, що проценти за «користування позикою» нараховуються не лише в межах первісного строку кредитування (позики), а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення позичених коштів, але не довше, ніж 90 календарних днів зі спливу такого первісного строку користування позикою, свідчать про помилкове розуміння ним правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (позики), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень\~статті 625 ЦК України. Враховуючи викладене, суд вважає, що у цьому випадку до стягнення підлягають відсотки за правомірне користування позикою у межах строку дії Договору позики (строку позики) та наводить власний розрахунок таких відсотків. Сума отриманого кредиту: 5100,00 грн., строк дії договору: 30 днів, відсотки за користування позикою: 2, 5 % в день. Відтак, сума відсотків, що підлягає до стягнення становить 3825 грн. 00 коп. (5100 : 100 х 2, 5 % х 30 = 3825 грн. 00 коп.), що узгоджується із Таблицею обчислення загальної вартості кредиту (Додаток №1 до Договору позики) (а.с.9 зворот). Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за Договором позики в розмірі 8925 грн. 00 коп. (5100, 00 + 3825, 00). За змістом ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ціна позову становить 20400 грн. 00 коп. За наслідками розгляду справи суд стягнув із відповідача на користь позивача 8925 грн. 00 коп., тобто позовні вимоги були задоволені в розмірі 43, 75% (8925, 00: (20400, 00: 100). З огляду на викладене, на користь позивача із відповідача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1059 грн. 80 коп. (2422, 4 : 100 Х 43, 75).

Outcome: partial