Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивачка [PERSON] , скориставшись поштовим зв`язком, звернулася до Стрийського міськрайонного суду Львівської області з позовною заявою, у якій просить ухвалити рішення про стягнення з відповідачки [PERSON] 37 760 гривень безпідставно набутих грошових коштів та моральну шкоду 10\~000 гривень. Крім того, позивачка просить, при ухваленні рішення покласти на відповідачку судові витрати у справі. Позовна заява обґрунтована тим, що 16.02.2025 року до позивачки за допомогою соціальної мережі «Телеграм» зателефонувала невідома особа, представившись співробітником Національного Банку України на ім?я [PERSON] , повідомивши при цьому, що відбувся витік даних і є загроза несанкціонованого втручання у банківську систему та з належних мені банківських карток, відкритих у АТ КБ «Приватбанку» та АТ «Універсал банку», оскільки третя особа намагається зняти належні позивачці грошові кошти. Як запевнила [PERSON] , для того щоб зберегти заощадження, потрібно перевести належні грошові кошти на рахунок вказаний [PERSON] , які повернуться на інший рахунок позивачки. Після чого, за допомогою соціальної мережі «Телеграм» було надіслано 2 повідомлення від співробітника НБУ [PERSON] із зазначенням банківських реквізитів: «Власний рахунок банк картка № [NUMBER] , [PERSON] » та із зазначенням сум переказу. Відтак, позивачка 16.02.2025 року виконала всі вказівки та двома платежами перерахувала свої власні кошти на рахунок зазначений відповідачкою. Однак, по цей день відповідачка [PERSON] на зв`язок не виходить, грошові кошти у загальному розмірі 37 760 гривень позивачці не повернуто. У зв`язку з наведеним, позивачка [PERSON] просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідачка, у запропонований строк відзив на позовну заяву не подала, свою позицію у справі із обґрунтуванням її відповідними доказами не навела. Заяви, клопотання. 01.07.2025 року з позивачка подала до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви разом із долученою платіжною інструкцією про сплату судового збору. 18.04.2025 року позивачка [PERSON] подала до суду заяву, за змістом якої проти проводити розгляд справи у її відсутності. 24.07.2025 року позивачка [PERSON] подала до суду клопотання про витребування доказів у справі. 12.09.2025 року позивачка [PERSON] подала до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. 24.09.2025 року позивача подала до суду заяву, за змістом якої проти проводити розгляд справи у її відсутності. 26.09.2025 року на адресу суду поштовим зв`язком надійшли витребувані у АТ «ВСТ Банк» докази у справі. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.174ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Вчинені судом процесуальні дії та постановлені ухвали. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04.06.2025 року головуючим суддею щодо розгляду вищевказаної позовної заяви визначено суддю Яніва Н.М.. На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, суддею вжито заходів для отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності - відповідачки [PERSON] .. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17.06.2025 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набути коштів залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зазначених у мотивувальні частині ухвали. Ухвалою від 02.07.2025 року після усунення недоліків позовної заяви, таку було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Янів Н.М. від 14.07.2025 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання. Поряд з цим, ухвалою від 24.07.2025 року задоволено клопотання позивачки [PERSON] про витребування доказів та витребувати у Публічного акціонерного товариства «Банк Восток», усі наявні дані про особу, яка має відкритий картковий рахунок у банку за номером картки [NUMBER] , у тому числі, ПІБ, РНОКПП та інші ідентифікуючі відомості особи, на картку якої були перераховані грошові кошти. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Янів Н.М. від 25.09.2025 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання. Сторони у справі належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час призначеного судового засідання по їх справі щодо її розгляду по суті, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження, проте такі у судове засідання не з`явилися та не забезпечили явку уповноважених представників. Втім, судом задоволено клопотання позивачки, про розгляд справи у її відсутності. При цьому, в силу положень ст. 280 ЦПК України суд вважає неявку відповідачки в судове засідання неповажною, оскільки така належним чином повідомлялася про розгляд справи, у тому числі шляхом розміщення на офіційному веб-сайті судової влади оголошення про виклик до суду, та за згодою представника позивачки, вирішив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розгляд справи по суті відбувся 14.10.2025 року. Усі заяви та клопотання були вирішені судом у встановленому порядку. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Фактичні обставини, встановлені судом Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Судом встановлено, що шляхом дзвінка за допомогою соціальної мережі «Телеграм» [PERSON] переконала [PERSON] у необхідності переслати свої грошові кошти на вказаний відповідачкою рахунок, нібито задля захисту від несанкціонованого втручання, оскільки третя особа намагається заволодіти належними позивачці коштами. Наведене підтверджується роздруківкою знімку екрану телефону позивачки, який долучено до матеріалів справи. Так, згідно платіжної інструкції АТ КБ «Приват банк» № P24A3931528765D3279 від 16.02.2025 року позивачка [PERSON] перерахувала грошові кошти у сумі 25\~760 гривень на рахунок зазначений відповідачкою у повідомленні, надісланому у соціальній мережі «Телеграм», - [NUMBER] . Крім того, згідно квитанції АТ «Універсал банк» («Монобанк») № 0Е2K-HXT9-B8K1-46C4 від 16.02.2025 року позивачка [PERSON] перерахувала грошові кошти у сумі 12 000 гривень на рахунок зазначений відповідачкою у повідомленні, надісланому у соціальній мережі «Телеграм», - 5168180002512330. Таким чином, загальна сума перерахованих позивачкою на рахунки відповідача коштів, становить 37\~760 гривень. Відповідно до інформації з АТ «ВСТ Банк», наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів, платіжна карта [NUMBER] , на яку позивачка перерахувала свої кошти, належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), рахунок № [NUMBER] , код валюти 980. Крім того, АТ «ВСТ Банк» підтвердив, що 16.02.2025 року відбулись фінансові операції по безготівковому зарахуванню коштів в сумі 12 000 грн., та в сумі 25 760 грн. на рахунок № [NUMBER] (980), (карта [NUMBER] ). Судом також встановлено, що відповідачка [PERSON] на зв`язок не виходить, грошові кошти у загальному розмірі 37 760 гривень, позивачці не повернуто. Поміж тим, 20.03.2025 року позивачка звернулася із заявою про вищезазначені події до Одеського районного управління поліції №1 відділу поліції №1 ГУНП в Одеській області. Заяву було прийнято та розглянуто і отримано відповідь про відмову в реєстрації матеріалів до ЄРДР за відсутності отримання офіційної відповіді з банку, що підтверджується відповіддю з додатком від 12.05.2025 №60.1/У-392, які додані до позовної заяви. Релевантні джерела права, які застосовує суд,та мотиви їх застосування. Відповідно до\~ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, провадження № 12-182гс18). Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до положень статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Мотиви, з яких виходить суд та висновки суду за результатами розгляду справи. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Так, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню, виникають кондикційні зобов`язання. У постанові від 08 вересня 2021 року в справі №201/6498/20 Верховний Суд роз`яснив, що за правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Отож, аналіз норм цивільного законодавства та усталеної судової практики дає підстави для висновку про те, що будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення. Судом встановлено,\~що права\~позивачки [PERSON] \~підлягають захисту\~у зв`язку\~з \~протиправними діями\~відповідачки, оскільки жодних\~договірних відносин\~між позивачкою\~та відповідачкою\~не існувало,\~будь-яких\~зобов`язань перед\~відповідачкою позивачка\~також не\~має, отримані відповідачкою грошові кошти, переведені на її банківський рахунок є за своєю правовою природою безпідставним збагаченням, а тому дотримуючись балансу захисту права власності, суд приходить до висновку, що ефективним способом захисту прав позивачки буде повернення останній безпідставно набутих відповідачкою коштів. У зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що позовні вимоги у частині стягнення з відповідачки безпідставно набути коштів підлягають до задоволення. Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до Постанови ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (стаття 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», №12868/05, рішення від 10.12.2009; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004) Позивачкою заявлено вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. Так, положеннями ч. 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України, що містяться в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умови порушення права цієї особи, наявність такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. Таким чином, предметом доказування для позивача у цій справі, є протиправність дій відповідачки та причинно-наслідковий зв`язок із такими діями та наслідками у вигляді моральних страждань. У позовній заяві [PERSON] посилається на те, що внаслідок неправомірних дій відповідачки їй було завдано значної моральної шкоди, яку вона оцінює в 10 000 грн, виходячи з того, що позивачка була позбавлена значної кількості грошових коштів, стан її психологічного здоров`я суттєво погіршився, їй дуже тяжко перенести та витримати стрес, психологічні та душевні страждання. Сильне душевне хвилювання призводить до сильних страждань, яких і зазнає позивач з часу, коли вона зрозуміла, що її відповідачка обманула та протиправним шляхом заволоділа належними їй грошовими коштами, фактично залишивши позивачку без засобів для існування в період дії воєнного стану на території України. Втім, відшкодування моральної шкоди повинно бути спрямоване на досягнення сатисфакції і не може бути джерелом збагачення, а тому стягнення морального відшкодуванні в розмірі повинно відповідати принципу справедливості та розумності, враховуючи обставини завдання шкоди позивачці, тривалість зусиль для відновлення своїх порушених прав. При цьому суд враховує, що це відшкодування має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд бере до уваги той факт, що у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватний нанесеній моральній шкоді. Згідно Постанови ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Враховуючи встановлені в справі обставини, суд дійшов висновку, що протиправними діями відповідачки позивачці дійсно було завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, яких остання зазнала. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд з огляду на наведене вище вважає, що достатнім і необхідним розміром відшкодування позивачці моральної шкоди буде стягнення з відповідачки 3 000 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат у справі. Згідно з ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивач звернулася до суду з двома позовними вимогами майнового характеру. Згідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у даному випадку теж становить 1211,20 грн. Згідно квитанції\~№KEKY-KRME-SS3E від 28.05.2025 року, позивачкою сплачено судовий збір у сумі 1\~211,20 гривень за звернення до суду із позовною вимогою майнового характеру. Надалі, після усунення недоліків позовної заяви, позивачкою долучено платіжну інструкцію № 0.0.4430513512.1 від 26.06.2025 року про сплату судового збору у розмірі 1\~211,20 гривень за другу позовну вимогу майнового характеру. Втім, відповідно, до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовної вимоги майнового характеру, яка полягає у стягненні з відповідачки безпідставно отриманих грошових коштів, на користь позивачки з відповідачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 коп. При цьому, через часткове задоволення позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди, з відповідачки [PERSON] слід стягнути судовий збір за вимогу майнового характеру пропорційно до розміру задоволеної позовної вимоги у розмірі 363,36грн(3 000 х 100 : 10 000 = 30 %; 1\~211,20 х 30 : 100 = 363,36) Відтак, загальна сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] \~та користь позивачки [PERSON] становить 1\~574,56 грн (1211,20+363,36). Крім того, позивачка просить стягнути з відповідачки понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 4\~000 гривень. Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Згідно позиції Верховного Суду, яка висвітлена у постанові КЦС ВС від 09.06.2020 року у справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження понесених витрат позивачкою надано копію договору про надання правничої допомоги №16/04/25/01 від 16.04.2025 року, копію акта від 14.05.2025 року про надання послуг до договору про надання правничої допомоги №16/04/25/01 від 16.04.2025 року . Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Відтак, суд вважає, що сума понесених витрат, яка була заявлена позивакою, є непропорційною до обсягу робіт, які були надані представником позивача, а також не відповідають складністості даного спору. Підсумовуючи, суд вважає за доцільне прохання позивачки [PERSON] про стягнення у її користь з відповідачки [PERSON] судові витрати на правничу допомогу задовольнити частково, та, враховуючи складність справи, стягнути з відповідачки на користь позивача 2000 грн. витрат на правову допомогу.

Outcome: partial