Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] - адвокат Павлюк М.Г. звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення відсотків за користування грошовими коштами. В обґрунтування позову зазначає, що 19.05.2020 року [PERSON] позичив у [PERSON] 100 000 доларів США та зобов`язався їх повернути до 15.07.2021 року зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 15 % річних, про що відповідач склав відповідну письмову розписку. 19.05.2021 року [PERSON] сплатив на користь [PERSON] відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 15 000 доларів США, водночас було продовжено дію договору позики до 19.05.2022 року. 19.05.2022 року [PERSON] знову сплатив на користь [PERSON] відсотки за користування грошовими коштами у визначеному договором розмірі 15\~000 доларів США, при цьому дію договору позики також було продовжено на новий термін до 19.05.2023 року. Звертає увагу, що станом на 19.05.2023 року заборгованість за договором позики [PERSON] повернута не була та відсотки за користування позикою в розмірі 15 % річних за останній період (20222023 роки) також не були сплачені. Вказує, що з цього приводу у травні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в розмірі 100 000 доларів США та 15 000 доларів США відсотків за користування грошовими коштами. 13.01.2025 року рішенням Острозького районного суду Рівненської області у цивільній справі №567/946/23 позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 100 000 доларів США та 15 000 доларів США відсотків за користування грошовими коштами. 29.04.2025 року вищевказане рішення суду у цивільній справі №567/946/23 набрало законної сили. На підставі вищевказаного рішення суду було видано виконавчий лист від 09.05.2025 року, який було звернуто до примусового виконання приватному виконавцю Сідоренку С.П. та 29.05.2025 року було відкрито виконавче провадження №78223915. Вказує, що на час звернення до суду з вищевказаним позовом рішення суду від 13.01.2025 року у цивільній справі №567/946/23 про стягнення коштів з [PERSON] на користь [PERSON] не виконано та заборгованість за договором позики [PERSON] не повернута. Зазначені обставини, на думку представника позивача, свідчать про триваюче порушення майнових прав [PERSON] , у зв`язку з чим останній має право на захист свого майнового інтересу шляхом стягнення передбачених договором позики 15 % річних за весь період прострочення виконання зобов`язання, а саме з 20.05.2023 року по 24.06.2025 року. Як на правову підставу для задоволення позову посилається на ст.1050 ЦК України, відповідно до якої передбачено наслідки порушення договору позичальником. Зазначає про те, що позичальник, який своєчасно не повернув суму позики, зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Водночас, згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказує, що згідно ст.625 ЦК України передбачено право сторін за домовленістю погодити у договорі інший розмір процентів річних, а ніж 3 %. Посилається на те, що у розписці при укладені договору позики сторони визначили, що [PERSON] зобов`язується сплатити на користь [PERSON] відсотки з розрахунку 15 % річних. Таким чином\~вважає,\~що сторони\~при укладенні\~договору позики\~19.05.2020\~року обумовили\~істотні умови\~такого договору,\~у тому\~числі розмір\~відповідальності за\~неналежне виконання\~грошового зобов`язання\~з повернення\~позики у\~розмірі,\~більшому аніж\~це передбачено\~ст.625\~ЦК України.\~Погодження у\~борговій розписці\~умов договору,\~зокрема відповідальності\~у разі\~неналежного виконання\~боргового зобов`язання\~у вигляді\~сплати відсотків\~річних у\~розмірі іншому,\~а ніж\~це передбачено\~статтею 625\~ЦК України,\~є належним підтвердженням таких умов. Вважає, що оскільки [PERSON] не виконав свого грошового зобов`язання з повернення грошових коштів на користь [PERSON] , а відтак останній має право на захист свого майнового інтересу шляхом нарахування та стягнення 15 % річних за період з 20.05.2023 року по 24.06.2025 року, що й спонукало звернутися до суду з вищевказаним позовом. Зазначає, що 15 % річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 20.05.2023 року по 24.06.2025 року становить 31\~479,45 доларів США. Враховуючи наведене,\~просить стягнути\~з [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~15\~%\~річних за\~період з\~20.05.2023\~року по\~24.06.2025\~року в\~розмірі 31\~479,45\~доларів США, судовий збір у розмірі 10\~544,41 грн., а також з урахуванням заяви про розподіл судових витрат просить стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 50\~000 грн. Ухвалою суду\~від 08.07.2025\~року прийнято\~позовну заяву\~до розгляду,\~відкрито загальне\~позовне провадження\~у справі\~та призначено\~підготовче засідання. 16.07.2025 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Маковій В.В. у поданому до суду відзиві на позовну заяву заперечив проти позову та просив суд у його задоволенні відмовити, вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість. В обґрунтування заперечень проти позову вказує, що за умовами укладеного між сторонами договору позики у формі боргової розписки від 19.05.2020 року позивач надав відповідачу суму позики в розмірі 100 000 доларів США, яку останній зобов`язувався повернути у повному обсязі до 15.07.2021 року зі сплатою відсотків у розмірі 15 % річних. 19.05.2021 року [PERSON] сплатив на користь [PERSON] відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 15\~000 доларів США та сторонами було погоджено продовжити строк дії договору позики до 19.05.2022 року. 19.05.2022 року [PERSON] знову сплатив на користь [PERSON] відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 15 000 доларів США та сторони повторно погодили продовжити дію договору позики до 19.05.2023 року. Підтверджує, що станом на 19.05.2023 року заборгованість за договором позики [PERSON] на користь [PERSON] не повернув та відсотки за користування грошовими коштами по 19.05.2023 року йому не сплатив, та з даного приводу Острозьким районним судом було ухвалено рішення від 13.01.2025 року у цивільній справі № 567/946/23, відпровідно до якого з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 100\~000 доларів США та відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 15\~000 доларів США. Вважає, що позивач відповідно до ст.1048 ЦК України має право на стягнення відсотків за користування грошовими коштами у межах погодженого сторонами строку позики, тобто до 19.05.2023 року, та після закінчення строку дії договору позики у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки. Посилається на те, що заборгованість за відсотками згідно договору позики від 19.05.2020 року зі строком дії до 19.05.2023 року була повністю стягнута рішенням Острозького районного суду Рівненської області у цивільній справі № 567/946/23. Враховуючи вищезазначене, вважає, що підстави для стягнення 15 % за користування грошовими коштами поза межами строку дії договору позики відсутні, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову повністю. 22.07.2025\~року представник\~позивача подав\~до суду\~відповідь на\~відзив з\~викладом своїх\~заперечень проти\~відзиву. Наполягає на\~тому,\~що сторонами погоджено\~саме 15\~%\~річних,\~як міру\~відповідальності за\~неналежне виконання\~грошового зобов`язання\~за договором\~позики від\~19.05.2020\~року,\~тому позикодавець має право нараховувати та стягувати відсотки визначені договором позики на підставі ст.625 ЦК України за період, який не охоплений рішенням суду. 06.08.2025\~року представник\~відповідача подав\~до суду\~заперечення на\~відповідь на\~відзив,\~в якому\~вказує,\~що боргова розписка від 19.05.2020 року, за якою [PERSON] позичив у [PERSON] 100 000 доларів США, містить лише умови щодо сплати відсотків у розмірі 15% річних за користування цими коштами в межах строку кредитування. При цьому дана боргова розписка не містить зобов`язальних умов щодо сплати додаткових відсотків за прострочене грошове зобов`язання. Ухвалою суду від 10.09.2025 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача - адвокат Павлюк М.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та просив суд їх задовольнити. Вважає, що згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначає, що у розписці\~при укладені\~договору позики\~сторони визначили,\~що [PERSON] \~зобов`язується\~сплатити відсотки\~з розрахунку\~15\~%\~річних. За таких\~обставин вважає,\~що сторони\~при укладенні\~договору позики\~19.05.2020\~року обумовили\~його істотні\~умови,\~у тому\~числі розмір\~відповідальності за\~неналежне виконання\~грошового зобов`язання\~з повернення\~позики у\~розмірі,\~більшому ніж\~це передбачено\~ст.625\~ЦК України. Оскільки [PERSON] \~не виконав\~свого грошового\~зобов`язання\~перед [PERSON] ,\~а відтак\~останній має\~право на\~захист свого\~майнового інтересу\~шляхом нарахування\~та стягнення\~15\~%\~річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання, неохоплений рішенням суду, а саме з 20.05.2023 року по 24.06.2025 року, розмір якого становить 31\~479,45 доларів США. Представник відповідача - адвокат Маковій В.В. в судовому засіданні заперечив проти позову, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Навів доводи, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву. Вважає, що правові підстави для стягнення з відповідача 15 % річних поза межами строку дії договору позики відсутні. Також зазначив, що боргова розписка від 19.05.2020 року, за якою [PERSON] позичив у [PERSON] 100 000 доларів США, містить лише умови щодо сплати відсотків у розмірі 15 % річних за користування такими коштами в межах строку кредитування та не містить зобов`язальних умов щодо сплати додаткових відсотків за прострочене грошове зобов`язання. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, визначивши юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та подані докази у їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19.05.2020 року [PERSON] склав письмову розписку рукописним текстом, за умовами якої він позичив у [PERSON] 100 000 доларів США та зобов`язався повернути одержану позику до 15.07.2021 року, сплативши відсотки у розмірі 15 % річних за користування грошовими коштами до вищевказаної дати. Розписку засвідчено особистим підписом позичальника, що останнім не заперечується. В розписці містяться рукописні записи з підписами обох сторін про те, що 19.05.2021 року [PERSON] було сплачено відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 15 000 доларів США та продовжено дію договору до 19.05.2022 року, а в подальшому - 19.05.2022 року [PERSON] було сплачено ще 15 000 доларів США та продовжено строк дії договору до 19.05.2023 року (а.с.19). [PERSON] , вважаючи, що внаслідок того, що [PERSON] не повернув у передбачені умовами договору позики строк одержані кошти, чим було порушено його майнові права, звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 100 000 доларів США суми позики та 15 000 доларів США відсотків за користування позикою. Згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області від 13.01.2025 року у цивільній справі №567/946/23 позов [PERSON] було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 100 000 доларів США та 15 000 доларів США відсотків за користування позикою. Вирішено питання стягнення судових витрат (а.с.16-18). Відповідно до постанови Рівненського апеляційного суду від 29.04.2025 року вищевказане рішення Острозького районного суду Рівненської області від 13.01.2025 року залишено без змін (а.с.10-13). На підставі рішення суду було видано виконавчий лист від 09.05.2025 року, який було звернуто стягувачем до примусового виконання приватному виконавцю Сідоренку С.П. (а.с.6). 29.05.2025 року згідно постанови приватного виконавця Сідоренка С.П. на підставі вищевказаного виконавчого листа було відкрито виконавче провадження №78223915 (а.с.14-15). Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що рішення суду від 13.01.2025 року у цивільній справі №567/946/23 про стягнення коштів з [PERSON] на користь [PERSON] на даний час не виконано, що порушує його майнові права та, на його думку, свідчить про наявність підстав для застосування до відповідача ч.2 ст.625 ЦК України за період прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 20.05.2023 року по 24.06.2025 року. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. \~ \~ \~ \~ Згідно зі ст.ст.11, 509, 526, 530, 536, 545, 1046-1049 ЦК України у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 зазначається, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою ст.1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 320/8618/15-ц). Оскільки відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] 15 % річних від простроченої суми за весь час прострочення, а саме за період з 20.05.2023 року по 24.06.2025 року, у розмірі 31 479,45 доларів США, на підтвердження чого надав відповідний розрахунок (а.с.20). Відповідач, заперечуючи наявність підстав, передбачених ст.625 ЦК України, для стягнення з нього грошових коштів за порушення грошового зобов`язання, оспорює як розмір відсотків, що підлягають до стягнення за прострочення виконання грошового зобов`язання, так і заперечує наявність підстав для стягнення відсотків поза межами строку дії договору позики. Оцінюючи доводи відповідача, суд виходить з наступного. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч.1ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно із ст.ст.628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. За ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що боргова розписка від 19.05.2020 року, за якою [PERSON] позичив у [PERSON] 100 000 доларів США, містить лише умови щодо сплати відсотків у розмірі 15 % річних за користування цими коштами в межах строку кредитування. Зазначене підтверджується також постановою Рівненського апеляційного суду від 29.04.2025 року. При цьому боргова розписка не містить зобов`язальних умов щодо сплати відповідачем додаткових відсотків за прострочене грошове зобов`язання, а також не містить відомостей, що визначені сторонами 15 % річних є відсотками за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Боргова розписка від 19.05.2020 року не встановлює проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Таким чином, позивачем не доведено, що сторони при укладенні договору позики узгодили умови щодо відповідальності відповідача за прострочення виконання своїх зобов`язань за позикою у виді процентів за ч.2 ст.625 ЦК України, як міри відповідальності. Також суд зауважує, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч.2 ст.625 ЦК України. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2025 року у справі № 758/16162/19 про стягнення заборгованості за договором позики зазначено, що статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18). При цьому заборгованість за відсотками згідно договору позики від 19.05.2020 року зі строком дії до 19.05.2023 року була стягнута згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області у цивільній справі № 567/946/23. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстав для стягнення з позичальника відсотків за невиконання умов договору позики, які нараховані позикодавцем після настання строку платежу (повернення позики) немає, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позикодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання і позикодавцем такі вимоги заявлені в даній справі. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17, від 02 серпня 2023 року у справі № 758/13264/19, від 26 лютого 2025 року у справі № 75816162/19, від 02 липня 2025 року у справі № 754/14103/17. Разом з тим, оскільки рішення суду відповідач не виконав, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на стягнення відповідно до ст.625 ЦК України 3% річних внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду. При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц вказано, що нарахування 3 % річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входить до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті відповідає приписам чинного законодавства. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), якою відступлено від правових висновків, зроблених у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини щодо виконання судових рішень врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування норм статті 625 ЦК України в разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Результат правового аналізу статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, № 916/190/18. За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. В постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі №905/600/18, зроблено правовий висновок про те, що враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Разом з тим, при вирішенні спору суд враховує, що відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який було неодноразово продовжено та який триває на даний час. У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 758/5318/23 (провадження № 61-15103св24) зроблено висновок, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З огляду на вищевказані положення пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, суд приходить до висновку, що застосування до відповідача відповідальності у виді 15 % річних за період з 20.05.2023 року по 24.06.2025 року, у період дії воєнного стану, не відповідає вимогам закону. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993). Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17). Частинами 1, 3 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Приписами ч.2 ст.43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи положення пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог, витрати позивача, понесені ним на сплату судового збору та професійну правничу допомогу, відповідно до зазначених вище норм ЦПК України відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed