Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості по аліментах. Позовні вимоги, з врахуванням уточненої позовної заяви, обгрунтовано тим, що з 01.09.2012 по 19.03.2025 позивач та відповідач перебували у шлюбі, який було зареєстровано у виконавчому комітеті Верхньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, актовий запис №12, та розірвано згідно рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 19.03.2025. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . 20.11.2024 відповідачка отримала у Воловецькому районному суді Закарпатської області виконавчий лист № 300/638/17 на виконання рішення вищевказаного суду від 09.10.2017 про наступне: змінити розмір аліментів, стягуваних з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини сина [PERSON] , [INFO] , що встановлені судовим наказом винесеним Воловецьким районним судом Закарпатської області 04.08.2017, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.07.2017 і до досягнення дитиною повнолітнього віку. 27.11.2024 відповідачка звернулась до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення Воловецького районного суді Закарпатської області від 09.10.2017 про стягнення аліментів [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з 11.07.2017. 28.11.2024 головним державним виконавцем Свалявського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Крижанівським Ярославом Івановичем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження примусове виконання рішення Воловецького районного суді Закарпатської області від 09.10.2017 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.07.2017 і до досягнення дитиною повнолітнього віку. Таким чином, одразу після відкриття виконавчого провадження у [PERSON] перед [PERSON] виникла заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини сина [PERSON] , [INFO] , за 7 років 4 місяці 17 днів. 05.03.2025 в автоматизованій системі виконавчого провадження по виконавчому провадженню № 76665291 з`явилась довідка про заборгованість [PERSON] перед [PERSON] по сплаті аліментів на утримання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , в сумі 131 972,18 грн станом на 30.11.2024 за період з 11.07.2017 по 30.11.2024. За період з 11.07.2017 по 31.12.2023 сума заборгованості складає 92 523,75 грн. Також позивач зазначив, що з 21.09.2022 довічно є інвалідом ІІ групи і тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні. В медичних документах зазначено адресу позивача: [ADDRESS] . Деякі медичні документи підписано відповідачкою без заперечень. Окрім того, під час виїзду позивачки за кордон на тривалі терміни, позивач самостійно виховував сина та приглядав за хворою матір`ю відповідачки, зокрема, коли вона знаходилась на лікуванні у лікарні у селищі Воловець. Позивач стверджує, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась через зловживання відповідачкою своїми правами та обов`язками з корисних мотивів. Відповідачка отримувала від позивача кошти на спільне ведення господарства та утримання дитини, а сама водночас намір отримати від позивача додатково кошти за 7 років їхнього спільного подружнього життя. При цьому, позов про розірвання шлюбу подано саме стороною позивача, а не відповідачки. Позивач просить звільнити від сплати заборгованості по аліментах за період з 11.07.2017 по 31.12.2023 в сумі 92\~523,75грн. Відповідачка у відзиві на позовну заяву зазначила, що від 19.03.2025 сторони вже не перебувають в зареєстрованому шлюбі, відповідно до рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 19.03.2025 у справі №936/214/25. Шлюб було розірвано на підставі позовної заяви поданої [PERSON] , але оскільки шлюб між позивачем та відповідачем по даній справі носив чисто формальний характер, ще починаючи з 2016 року, відповідачка - [PERSON] не заперечувала проти позовної вимоги, щодо розірвання шлюбу. Щодо іншої позовної вимоги, а саме про залишення неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на вихованні та утриманні батька, відповідачка у даній справі заперечувала, оскільки дана позовна вимога була безпідставною та необгрунтованою. Неповнолітній син завжди, тобто з моменту народження, знаходився на виховані та утриманні матері [PERSON] , а позивач [PERSON] майже не приймав участі в житті сина. Відповідачка вважає, що [PERSON] , зрозумівши безпідставність даної позовної вимоги, вирішив залишити зазначену позовну вимогу без розгляду. В своїй позовній вимозі позивач [PERSON] зазначав, що нібито з моменту реєстрації шлюбу 01 вересня 2012 року та до початку 2024 року сторони мешкали весь час разом за місцем реєстрації жінки, вели спільне господарство та утримували дитину [PERSON] , [INFO] , що насправді не відповідає дійсності, фактичним обставинам та спростовується наданими суду доказами. Відповідач також зазначила, що із позивачем припинила подружнє життя та спільне проживання ще у 2016 році приводом для цього стала протиправна поведінка позивача, яка виражалась у систематичному зловживанні алкогольними напоями, грубим відношенням до членів сім`ї, психологічним та фізичним насиллям, погрозами застосування насилля до відповідачки та її доньки, а також не бажанням позивача в матеріальному плані забезпечувати сім`ю. В задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. Позивач у відповіді на відзив на позовну заяву просить задоволити позовні вимоги та зазначив, що не можливо поза розумним сумнівом іншим чином пояснити наступні факти, зокрема, що сторони знаходились у офіційному шлюбі до 2025 року і разом працюють в одній лікарні, позивач був добровільно зареєстрований відповідачкою у її житлі протягом тривалого часу. Також, позивач зазначає, що відповідачка в 2025 році у справі про розірвання шлюбу подавала заяву на примирення сторін, посилаючись на можливість поновлення шлюбу. Також, позивач стверджує, що у нього відсутня будь-яка нерухомість, яка б належала йому на праві власності в селищі Воловець. На думку позивача, твердження відповідачки про оренду квартири у [ADDRESS] не підтверджується договором оренди. Окрім того, позивач зазначає, що відповідачкою додані письмові докази, зокрема, шляховий лист №358 від 24.12.2023, який підтверджує, що позивач вночі знаходився на відстані 7,5 км від місця роботи, в той час як відстань від лікарні до зазначеної вище адреси 1 км, а відстань від центра села Верхні Ворота до лікарні складає 7,8 км. Відповідачка у запереченні на відзив позивача просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості по аліментам у повному обсязі, посилаючись на те, що факт шлюбу до 19.03.2025 (дата розірвання шлюбу за рішенням Воловецького районного суду, справа № 936/214/25) не має значення для виконання аліментних зобов`язань, оскільки позивач не брав участі в утриманні сина - [PERSON] після припинення спільного проживання в січні 2016 року. Місце праці в одній лікарні також не свідчить про спільне проживання чи виконання позивачем батьківських обов`язків . Також, відповідачка зазначає, що добровільна реєстрація позивача у житлі за адресою [ADDRESS] , була здійснена відповідачкою на прохання позивача для його особистих потреб, однак, зазначений факт не є доказом фактичного проживання позивача за цією адресою. Також, відповідачка зазначає, що позивач сам визнав у судовому засіданні у справі про розірвання шлюбу (справа № 936/214/25), що спільного життя не було, а шлюб носив формальний характер. Окрім позовної вимоги про розірвання шлюбу, проти якої відповідачка не заперечувала, в позовній заяві містилась вимога про залишення спільного сина [PERSON] , [INFO] , на вихованні та утриманні позивача. Згодом від задоволення зазначеної позовної вимоги, позивач відмовився. Відповідно до рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 19.03.2025 у справі № 936/214/25 шлюб розірвано. Також, на думку відповідачки, відсутність власної нерухомості у позивача не є доказом проживання за адресою відповідачки та не може про це свідчити, оскільки позивач міг орендувати житло без укладання договору оренди житла, про що він сам повідомляв відповідачці, сплачуючи комунальні послуги, зокрема за адресою [ADDRESS] , відсутність договору оренди не спростовує факту проживання позивача за цією адресою. Окрім того,\~відповідачка зазначає,\~що позивач безпідставно стверджує, що відстань 7,5 км, зазначена в шляховому листі № 358 від 24.12.2023, яка, як вважає позивач, підтверджує нічне перебування позивача на відстані 7,5 км від місця роботи, не корелює з відстанню до адреси відповідачки, яка становить 7,6 км в один бік або 15,2 км в обидва боки при поверненні. Наведені з боку позивача обставини фактично суперечать його ж твердженням про перебування за адресою відповідачки та вказують на інше місце знаходження, що свідчить про спотворення фактів з боку позивача. Відповідачка зазначає, що відповідно до частини 2 статті 197 СК України, суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості лише за наявності тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. Позивач не надав доказів таких обставин. Факти, на які він посилається (шлюб, реєстрація, відсутність нерухомості), не є підставами для звільнення від аліментних зобов`язань, оскільки відповідно до частини 2 статті 141 СК України розірвання шлюбу чи окреме проживання батьків не впливає на їхні обов`язки щодо утримання дитини. Заборгованість у розмірі 131 972,14 грн, підтверджена Постановою державного виконавця від 04.12.2024 року (ВП № 76665291), виникла через умисну несплату аліментів позивачем. Заяви, клопотання учасників справи В судовому\~засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили їх задоволити у повному обсязі. Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 18.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 08.04.2025. Підготовче судове засідання відкладено до 04.06.2025. Ухвалою суду від 04.06.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 13.06.2025, 13.06.2025 представником позивача подано уточнену позовну заяву із додатками до неї та ухвалою суду від 13.06.2025 за клопотання представника позивача розпочато розгляд справи зі стадії підготовчого засідання. 15.07.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 17.07.2025. Розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі за за клопотаннями сторін. Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, зазначає таке. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 01.09.2012 по 19.03.2025 позивач та відповідач перебували у шлюбі, який було зареєстровано у виконавчому комітеті Верхньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, актовий запис №12 та розірвано згідно рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 19.03.2025 (справа №936/214/25). Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Воловецького районного суду Закарпатської області від 04.08.2017 вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.07.2017 і до досягнення дитиною повнолітнього віку. Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 09.10.2017 (справа №300/638/17) за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, зменшено розмір аліментів стягуваних з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 11.07.2017 і до досягнення дитиною повнолітнього віку та вирішено стягнення аліментів у зміненому розмірі розпочати з дня набрання цим рішенням чинності. Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 19.03.2025\~(справа\~№936/214/25)за позовом [PERSON] до [PERSON] шлюб між сторонами розірвано. 20.11.2024 відповідачка отримала у Воловецькому районному суді Закарпатської області виконавчий лист № 300/638/17 на виконання рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 09.10.2017 (справа №300/638/17). Постановою головного державного виконавця Свалявського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції Крижанівського Я.І. від 28.11.2024, відкрито виконавче провадження №76665291 за виконавчим листом №300/638/17 виданим 20.11.2024. 04.12.2024 головним державним виконавцем Свалявського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції Крижанівського Я.І. винесено постанови про звернення стягнення на заробітню плату та пенсію боржника [PERSON] . Факт наявності заборгованості зі сплати аліментів в сумі 131 972,14 грн за період з 11.07.2017 по 01.12.2024 підтверджується розрахунком заборгованості (розмір стягнення 1/6 частина) наданим Свалявським відділом державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за №76665291. За період з 11.07.2017 по 31.12.2023 сума заборгованості склала 92 523,75 грн. Позивач стверджує, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась через зловживання відповідачкою своїми правами та обов`язками з корисних мотивів, оскільки відповідачка отримувала від позивача кошти на спільне мешкання та утримання дитини, а сама мала намір отримати від позивача додатково кошти за 7 років їхнього спільного подружнього життя. Позивач просить звільнити від сплати заборгованості по аліментах за період з 11.07.2017 по 31.12.2023 в сумі 92\~523,75грн. Мотиви та джерела права, з яких виходить суд при прийнятті рішення. \~ \~ \~ \~ Статтею 129-1\~Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Статтею 13\~Закону України\~«Про судоустрій\~і статус\~суддів» передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Відповідно до ст.\~18\~ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Виконання судового рішення є важливою стадією судового процесу у контексті забезпечення міжнародних демократичних стандартів щодо дотримання закріпленого у\~статті 8 Конституції України\~принципу верховенства права. Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997 р., п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II ). Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав і обов`язків цивільного характеру. У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Європейський суд з прав людини у справі\~Глоба проти України\~у рішенні no. 15729/07 від 05 липня 2012 року зазначив про те, що пункт 1 статті 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у\~Законі України "Про виконавче провадження"\~органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~Конституцією України, цим\~Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього\~Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього\~Закону\~підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону № 1404-VIII). Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення документа до виконання, оскільки у разі пропуску такого строку виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання. Отже, за межами цього процесуального строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання (така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 18.01.2022 у справі №34/425). Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (§ 57 рішення у справі\~Ashingdane v. the United Kingdom\~від 28 травня 1985 року, § 96 рішення у справі\~Krombach v. France\~від 13 лютого 2001 року). У такий спосіб здійснюється\~право на суд, яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати\~вирішення\~спору судом (рішення у справі\~Кутіч проти Хорватії\~від 01.03.2002). Одночасно реалізація "права на суд", передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого згідно із ст.32 Конвенції поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Буланов та Купчик проти України" заяви №№ 7714/06, 23654/08 від 09.12.2010, "Чуйкіна проти України" № 28924/04 від 13.01.2011). При цьому, сталою та послідовною практикою Верховного суду сформовано правовий висновок стосовно недопущення скасування правильного по суті рішення та відступлення від принципу правової визначеності лише задля «правового пуризму». Згідно положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положення ст. 4 ЦК України визначають право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст. 11, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини 8 та 9 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до частини першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків. Подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17. Згідно з ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150,\~180 СК України\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з ч.1\~ст.180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття Як на підставу позову позивач посилається на частину 2 статті 197 СК України, якою передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Аналіз статті 197 СК України надає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду 1) наявність тяжкої хвороби 2) або іншої обставини, що має істотне значення. За правилами частини 4 статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 суд, у випадках передбачених ст. 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. В ході розгляду справи суд ом встановлено, що в період з 01.09.2012 по 19.03.2025 позивач та відповідач перебували у шлюбі, який було зареєстровано у виконавчому комітеті Верхньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, актовий запис №12 та розірвано згідно рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 19.03.2025 (справа №936/214/25). Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Воловецького районного суду Закарпатської області від 04.08.2017 вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.07.2017 і до досягнення дитиною повнолітнього віку. Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 09.10.2017 (справа №300/638/17) за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, зменшено розмір аліментів стягуваних з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 11.07.2017 і до досягнення дитиною повнолітнього віку та вирішено стягнення аліментів у зміненому розмірі розпочати з дня набрання цим рішенням чинності. Як вбачається із рішення суду [PERSON] , в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що згідний сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] , однак з розміром визначеного судовим наказом не погоджується, оскільки на даний час сплачує аліменти по двох виконавчих листах на утримання неповнолітніх дітей та просив зменшити розмір стягуваних з нього аліментів до 1/6 частини заробітку. Також, в судовому засіданні [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив суд зменшити розмір сплачуваних аліментів на користь [PERSON] . Рішення суду позивачем не оскаржувалось та набрало законної сили 20.10.2017. Згідно із ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на викладене, матеріалами справи підтверджується та не спростовується сторонами у справі, що позивачу з 2017 року було відомо\~про існування\~рішення суду\~про стягнення\~з нього\~аліментів,\~вматеріалах справи відсутні докази добровільної повної або часткової сплати заборгованості на виконання зазначеного рішення суду. Надалі, 20.11.2024 відповідачка отримала у Воловецькому районному суді Закарпатської області виконавчий лист № 300/638/17 на виконання рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 09.10.2017 (справа №300/638/17), згідно якого рішення набрало законної сили 20.10.2017, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання 21.09.2031. Постановою головного державного виконавця Свалявського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції Крижанівського Я.І. від 28.11.2024, відкрито виконавче провадження №76665291 за виконавчим листом №300/638/17 виданого 20.11.2024. 04.12.2024 головним державним виконавцем Свалявського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції Крижанівського Я.І. винесено постанови про звернення стягнення на заробітню плату та пенсію боржника [PERSON] . Факт наявності заборгованості зі сплати аліментів в сумі 131 972,14 грн за період з 11.07.2017 по 01.12.2024 підтверджується розрахунком заборгованості (розмір стягнення 1/6 частина) наданим Свалявським відділом державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за №76665291. За період з 11.07.2017 по 31.12.2023 сума заборгованості [PERSON] перед [PERSON] склала 92 523,75 грн, від якої позивач просить звільнити у повному обсязі.. Як зазначалось вище, як на підставу позову позивач посилається на частину 2\~статті 197 СК України, якою передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Зокрема, позивач стверджує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.09.2012 до 19.03.2025. З моменту реєстрації шлюбу до початку 2024 року сторони мешкали весь час разом за місцем реєстрації та проживання відповідачки, вели спільне господарство та утримували дитину, однак через різні погляди на життя майже рік сторони не мешкають разом. Відповідачка у судовому засіданні надала пояснення, що сторони припинили подружнє життя та спільне проживання у 2016 році, приводом для цього став черговий спровокований позивачем конфлікт, який призвів до виклику поліції та відповідно до винесеної постанови Воловецького районного суду Закарпатської області від 27.01.2016 у справі № 300/62/16-п, позивача [PERSON] визнано винуватим та притягнуто до адміністративної відповідальності. Відповідно до службової характеристики, складеної КНП «Воловецька\~ЦРЛ Воловецької\~селищної ради» №85/01.10 від 16.04.2025, вбачається, що [PERSON] працює з 27.08.2012 по теперішній час у КНП «Воловецька\~ЦРЛ Воловецької\~селищної \~ради» на посаді лікаря - хірурга поліклінічного відділення. Відповідно до характеристики, складеної КНП «Воловецька\~ЦРЛ Воловецької\~селищної \~ради» №51/01.10 від 27.02.2025, вбачається, що [PERSON] працює з 03.10.2005 по теперішній час у КНП «Воловецька\~ЦРЛ Воловецької\~селищної \~ради» на посаді лікаря - онколога поліклінічного відділення. Як докази проживання позивача за адресою відповідачки ( [ADDRESS] ) у спірний період сторонами подано довідки Нижньоворітської сільської ради, підписана головою сільської ради №38 від 31.01.2025, в якій зазначено, що [PERSON] проживав в [ADDRESS] з 01.09.2012 по 01.09.2021 (за адресою відповідачки) та довідка виконкому Нижньоворітської сільської ради, підписана в.п. старости села №71 від 26.02.2025, в якій зазначено, що в період з 28.01.2020 по 01.09.2021, позивач був зареєстрований за адресою відповідачки, але за даною адресою не проживав. Зазначені докази судом оцінюються критично, оскільки інформація, яка зазначена у наведених довідках надана зі слів позивача та відповідачки про що зазначено у довідці №71 та у відповіді Нижньоворітської сільської ради № 296 від 27.03.2025 наданої на запит адвоката про надання інформації № 1-27/03/2025 від 27.03.2025. Відповідно до довідки Нижньоворітської сільської ради, підписана в.п. старости села №56 від 18.02.2025, склад сім`ї відповідачки, мешканки [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Допитані в якості свідків [PERSON] (батько позивача) та [PERSON] (співмешканка батька) пояснили суду, що сторони жили разом однією сім`єю приблизно до 2024 року, однак із пояснень вбачається, що не бачили особисто як проживали позивач та відповідачка, оскільки мешкали в іншій області, стверджують, що позивач, відповідачка і їхній син приїжджали до них і вони також гостювали у сина у селищі Воловець у 2022 році, зазначили, що зі слів позивача він опікувався сім`єю і забезпечував її, купував сину різні речі (гітару, самокат, велосипед, тощо). Також, зазначили, що вони разом їздили відпочивати у 2022 році в м. Солотвино (орієнтовно 4-5 днів). Допитані у справі свідки відповідачки, зокрема, [PERSON] (мати позивачки), [PERSON] (старша донька відповідачки), які проживають разом з відповідачкою в одному будинку, [PERSON] (дружина брата відповідачки) та [PERSON] (сусідка відповідачки) пояснили, що позивач не проживає з відповідачкою за адресою [ADDRESS] з 2016 року і спільного господарства з цього часу вони не вели, позивач не утримував сім`ю та матеріально не забезпечував її. Допитаний у справі свідок позивача [PERSON] (сусід позивача, який проживає за адресою [ADDRESS] ) пояснив суду, що знайомий з позивачем два роки, про відносини позивача та відповідачки за спірний період йому не відомо, стверджував, що [PERSON] є його сусідом та зазначив про гарні стосунки позивача з сином з власних спостережень. В матеріалах справи знаходяться копії світлин, з яких вбачається, що позивач проводив час із своїм сином, що не заперечується і відповідачкою, яка в ході розгляду справи надала пояснення, що син вихідні дні переважно проводив з батьком. Зазначений факт підтверджували також свідки [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що позивач неодноразово, будучи ургентним хірургом, приводив сина до лікарні. Як стверджує позивач, факт проживання позивача за адресою: [ADDRESS] у період 28.02.2020 по 01.09.2021 також, підтверджується тим, що останній був зареєстрований у зазначений період за вказаною адресою із власної згоди відповідачки, що останньою не заперечується, однак, факт реєстрації не є належним доказом підтвердження факта спільного проживання і ведення господарства з відповідачкою та сином. Зокрема, відповідачка надала пояснення, що реєстрація позивача була здійснена для його особистих потреб і за адресою відповідачки він не проживав. Шляхові листи за 2016, 2017, 2023 роки (вибірково) та Журнали обліку робочого часу по ургенції (хірургія) КЗ «Воловецька ЦРЛ Воловецької районної ради» за 2019, 2020, 2021, 2022 та 2023 роки (вибірково), які знаходять в матеріалах справи, не можуть бути належним доказом у даній справі на підтвердження фактичних обставин справи, оскільки з останніх не вбачається за якою адресою виїжджав ургентний транспорт за хірургом [PERSON] у ці періоди, однак, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] (завідувачка приймального відділення з листопада 2019 року по даний час) та [PERSON] (медсестра приймального відділення з липня 2019 року до 31.10.2023), які працюють у КЗ «Воловецька ЦРЛ Воловецької районної ради» пояснили, що з липня 2019 року під час їх чергувань ургентний транспорт у село Верхні Ворота не виїжджав. Посилання позивача на відсутність у нього нерухомості в селищі Воловець не спростовують можливість позивача проживати в орендованому житлі без укладення договору оренди житла, що підтверджено і свідком позивача щодо проживання останнього за адресою [ADDRESS] . З матеріалів справи також, вбачається, що позивач з 2019 по 2022 роки періодично перебував під наглядом лікарів, проходив курси стаціонарного та амбулаторного лікування у зв`язку з хронічними захворюванням, йому встановлено інвалідність II групи пожиттєво. Суд приходить до висновку, що встановлення позивачу ІІ групи інвалідності надало йому право на отримання пенсії, зазначене підтверджує зміну його майнового стану. Однак, позивачем жодними доказами не доведено понесення витрат на лікування у зв`язку з встановленим діагнозом в період з липня 2019 по липень 2022 років, як і відсутні докази, що на даний час позивач проходить лікування, витрачає кошти на обстеження та медикаменти. Суд зазначає, що наявність у позивача інвалідності ІІ групи загального захворювання, не є беззаперечним доказом тяжкої хвороби позивача в розумінні ч. 2 ст.\~197\~СК України та неможливості у зв`язку з цим сплачувати аліменти на утримання дитини, а тому вказана обставина сама по собі не може слугувати підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Інших підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами діюче законодавство не передбачає. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Відповідно до положень ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Разом з цим, як передбачено ч.5-7\~ст.81 ЦПК України\~докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи зібрані у справі докази та правові норми, суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах. Позивачем не надано суду доказів наявності обставин, передбачених ч. 2 ст. 197 СК України,\~як підстав\~для звільнення\~від заборгованості\~за аліментами,\~що стягуються\~на утримання\~неповнолітнього сина\~ [PERSON] ,\~вматеріалах справи відсутні докази добровільної повної або часткової сплати заборгованості на виконання рішення суду. Позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту спільного проживання з 2016 року позивача з відповідачкою та їхнім сином за адресою відповідачки ( [ADDRESS] ) матеріального забезпечення позивачем відповідачки та їхнього сина. Враховуючи наведене, з урахуванням конкретних обставин в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що доводи позивача, викладені у позовній заяві, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи. Окрім того, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд враховує наступне. За правилами ч. 1, п. 1 ч. 2 ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Питання щодо повернення сплаченої суми судового збору може бути вирішене за письмовою заявою позивача відповідно до пункту 4 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed