Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Ейс» (далі - ТОВ «ФК «Ейс») звернулось в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором за №138299 від 25 квітня 2024 року в розмірі 12 667,10 грн, в тому числі: 6945 грн - заборгованість за тілом кредиту, 5321,10 грн - заборгованість за відсотками та 401 грн - заборгованість за комісією. В обґрунтування вимог позивач вказав, що 25 квітня 2024 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та [PERSON] було укладено кредитний договір за №138299. Відповідач підписав кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора е2с63fc9. Сума кредиту становить 6945 грн, який надано у розмірі 5000,40 грн та 1944,60 грн шляхом погашення заборгованості Позичальника за комісією, кошти нараховано відповідачу на рахунок № [NUMBER] . Первинний кредитор виконав свої зобов`язання та 25 квітня 2024 року здійснив перерахунок коштів на рахунок відповідача у розмірі 5000,40 грн. Відповідач належним чином не виконав умов договору, у зв`язку з чим утворилася заборгованість на суму 12 667,10 грн, з яких: 6945 грн - заборгованість по кредиту; 5321,10 - заборгованість за відсотками та 401 грн - заборгованість по комісії. Позивач вказав, що у разі систематичного виконання зобов`язань Позичальником, йому нараховується знижений тариф комісії за управління та обслуговування кредиту, який складає 1,00 грн. Згідно з умовами п. 2.4. індивідуальної частини, якщо позичальник не виконує зобов`язання за Договором, то до нього застосовується стандартний (базовий) тариф комісії за управління та обслуговування кредиту 100 грн. 10 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено договір факторингу за №10102024, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором за №138299 від 25 квітня 2024 року на загальну суму 12 667,10 грн. Посилаючись на наведене, позивач просить задовольнити позов. Окрім того, просив стягнути судові витрати у розмірі сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу адвоката у сумі 7000 грн. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження із викликом сторін. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 травня 2025 року витребувано в АТ «СЕНСБАНК» інформацію, що містить банківську таємницю, а саме: 1) чи випускалася (емітувалась) на ім`я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) платіжна картка маска картки № [NUMBER] , чи випускалася (емітувалась) будь-яка інша платіжна картка на ім`я [PERSON] ; 2) інформацію про зарахування коштів на картковий рахунок - маска карти № [NUMBER] , що належить [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за період з 25 квітня 2024 року по 30 квітня 2024 року у сумі 5000,40 грн (безготівкове зарахування згідно транзакції за №1399186450 від 25 квітня 2024 року), в разі підтвердження такого зарахування надати первинні документи бухгалтерського обліку (банківські виписки/платіжні інструкції/доручення); 3) чи є/був номер телефону [NUMBER] фінансовим номером телефону за картковим рахунком - маска карти № [NUMBER] та чи знаходиться/знаходився номер телефону [NUMBER] в анкетних даних [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ); 4) надати повний номер рахунку маска картки № [NUMBER] , що належить [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), на який зараховано кошти. У судове засідання представник позивача не з`явився. Попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем його проживання та розміщення оголошення про виклик до суду на сайті Судова влада України. Попередньо не повідомив суд про причини своєї неявки, заяви про відкладення та відзив на позов не подавав. На підставі вимог ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 25 квітня 2024 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та [PERSON] в електронній формі був укладений кредитний договір за №138299 (далі - Договір), підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором номер пароля е2с63fc9. Згідно умов п. 2.2.1. Договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 6945 грн, надається не пізніше наступного дня після укладення Договору в наступному порядку: у розмірі 5000,40 грн на рахунок відповідача № [NUMBER] , у національній валюті; у розмірі 1944,60 грн шляхом погашення заборгованості Позичальника за комісією, нарахованою згідно п.2.5 індивідуальної частини. Проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 586,00% річних. Тип процентної ставки - фіксована. Проценти за користування кредитом нараховуються з дня наступного за днем отримання кредиту Позичальником протягом строку кредитування, зазначений в п. 2.6. цієї індивідуальної частини та/або графіком платежів. Розмір процентної ставки незмінний (п. 2.3.). Комісія за надання кредиту складає 1 944,60 грн, що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення цього Договору за ставкою 28,00% від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів Позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено п.2.2.1. цієї індивідуальної частини. Розмір комісії за надання кредиту не може бути змінено (п. 2.5.). Загальний строк кредитування за цим Договором складає 70 днів з 25 квітня 2024 р. (дата надання кредиту) по 04 липня 2024 року (п.2.6.). Денна процентна ставка складає: 7270,70 грн / 6945 грн / 70 днів * 100% = 1,4956 %/день (п.2.7.1.). Якщо Позичальник не сплатив/не повністю сплатив періодичний платіж в день настання дати його належної сплати, визначеної Графіком платежів, а також протягом 5 календарних днів після настання дати платежу, то на 6-й день від дати неналежної сплати Позичальник, якщо тільки він не звільнений від обов`язку сплачувати неустойку, згідно чинного законодавства, зобов`язаний сплатити на користь Кредитодавця штраф у розмірі 100 грн, а в подальшому починаючи з 7-го дня пеню в розмірі, що становить 10 грн за кожний календарний день прострочення (п.2.10.). Згідно з графіком платежів Додаток до договору про споживчий кредит №138299 від 25 квітня 2024 року, дата повернення кредиту та сплати нарахованих процентів - 04 липня 2024 року, сума кредиту складає 6945 грн, сума нарахованих процентів - 5321,10 гривень, комісія - 1944,60 грн, разом до сплати 14 215,70 грн, реальна річна процента ставка - 637178,55% річних. Як вбачається з довідки №7 від 26 грудня 2024 року, ТОВ «ФК «Кредіплюс» повідомило про успішні операції згідного договору №1412/22-1 від 14 грудня 2022 року укладеного з ТОВ «ФК «Контрактовий Дім», у тому числі 25 квітня 2024 року на картку № [NUMBER] було перераховано грошові кошти в розмірі 5000,40 грн, призначення платежу: видача кредиту №138299 від 25 квітня 2024 року. Згідно із відповіді АТ «Сенс Банк» № 6808-БТ-32.3/2025 від 21 травня 2025 року на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 травня 2025 року про витребування доказів, АТ «Сенс Банк» повідомило, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] , ІВАN [NUMBER] , на яку за період 25 квітня 2024 по 30 квітня 2024 року здійснено переказ коштів на суму 5000,40 грн. Як вбачається з виписки з особового розрахунку за кредитним договором за №138299 від 25 квітня 2024 року, заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 04 липня 2024 року становить 12 667,10 грн, з яких: 6945 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 5321,10 грн - заборгованість за процентами та 401 грн - заборгованість за комісією. Як слідує із картки обліку виконання договору № 138299, проценти у розмірі 5321 грн нараховувалися в межах строку кредитного договору з 25 квітня 2024 року по 04 липня 2024 року. Також нараховувалася комісія: 09 травня 2024 року в розмірі 1 грн, 23 травня 2024 року, 06 червня 2024 року, 20 червня 2024 року та 04 липня 2024 року в розмірі 100 грн. 10 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» (Фактор) та ТОВ «ФК «Ейс» (Клієнт) укладено договір факторингу за №10102024. Відповідно до положень п. 2.1 Договору факторингу, клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Згідно із положеннями п 4.1. вказаного Договору факторингу, право вимоги переходить від Клієнта до Фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимог та Акту приймання-передачі Реєстру, по формі встановленій у відповідному Додатку. 10 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «Ейс» підписано Акт приймання-передачі Реєстру № 1 до Договору Факторингу № 10102024 від «10» жовтня 2024 року. Як вбачається із витягу з Додатку №1 до Договору факторингу №10102024 від 10 жовтня 2024 року Реєстр прав вимог №1, від ТОВ «ФК «Кредіплюс» до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №238299 від 25 квітня 2024 року в сумі 12 667,10 грн. Як вбачається з виписки з особового розрахунку, за кредитним договором за №138299, заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 04 березня 2025 року становить 12 667,10 грн, з яких: 6945 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 5321,10 грн - заборгованість за процентами та 401 грн - заборгованість за комісією. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В силу вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Положеннями ч. 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Як вбачається із матеріалів справи відповідачем [PERSON] 25 квітня 2024 року підписано договір про надання споживчого кредиту за №138299, шляхом підписання вказаних документів за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором е2с63fc9. В силу вимог ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створенням електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Таким чином, на підставі укладеного між сторонами електронного договору, який вважається укладеним у письмовій формі, у сторін цього договору відповідно до приписів статті 11 ЦК України виникли права та обов`язки, які випливають із кредитного договору. В силу вимог ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Вищенаведене свідчить про належне укладення кредитного договору, шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін. Аналогічна правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду. Так, у постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув. Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20. Отже, між сторонами досягнута згода щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку, що відповідно до вимог чинного законодавства між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та [PERSON] у встановленому законом порядку укладено електронний договір про надання споживчого кредиту за №238299 від 25 квітня 2024 року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики Згідно з вимогами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з вимогами ст. 1082 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Зі змісту вказаної норми вбачається, що виконання боржником грошового зобов`язання фінансовому агенту (фактору) звільняє його від виконання зобов`язань перед клієнтом (первісним кредитором) лише у випадку, коли оплата здійснена з дотриманням правил цієї статті, визначених як частиною першою, так і частиною другою. В силу вимог ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з вимогами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. З матеріалів справи встановлено, що 25 квітня 2024 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та [PERSON] укладено кредитний договір за №138299, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000,40 грн, шляхом перерахування ТОВ «ФК «Кредіплюс» кредитних коштів на його платіжну картку, що підтверджується довідкою №7 від 26 грудня 2024 року від ТОВ «ФК «Кредіплюс», відповіддю АТ «Сенс Банк» № 6808-БТ-32.3/2025 від 21 травня 2025 року та випискою по рахунку відповідача. 10 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «Ейс» було укладено договір факторингу № 10102024. Згідно витягу з Додатку №1 до Договору факторингу №10102024 від 10 жовтня 2024 року Реєстр прав вимог №1 до позивача перейшло право вимоги до [PERSON] за вказаним кредитним договором. Докази про те, що такий договір визнаний недійсним чи його дійсність оспорюється в судовому провадженні суду не надані. Встановлено, що відповідач належним чином не виконав умов кредитного договору та кредит у встановлений строк не повернув. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача тіла кредиту в розмірі 5000,40 грн є обґрунтовані та їх слід задовольнити, оскільки саме така сума кредиту була отримана відповідачем на рахунок. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за комісією за надання кредиту в розмірі 1944,60 грн та заборгованості за комісією за обслуговування кредиту в розмірі 401 грн, суд вважає їх такими, що не підлягає до задоволення з огляду на наступне. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з вимогами частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Разом з тим, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з вимогами частини п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Окрім того, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 06.11.2023 по справі №204/224/21 виклала висновок щодо застосування норми права, а саме якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». За обставинами даної справи сторони, з урахуванням положень пунктів 2.2.1., 2.4., 2.5. договору про споживчий кредит №138299, яка нараховується одноразово в день укладення договору за ставкою 28% від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено п.2.2.1 індивідуальної частини договору сторони погодили розмір комісії за надання кредиту у сумі 1944,60 грн, а також розмір комісії за обслуговування кредиту. Проте, суд звертає увагу, що в кредитному договорі, в тому числі пункти 2.2.1., 2.4., 2.5. договору про споживчий кредит не містять зазначення переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які дійсно пов`язані з отриманням, обслуговуванням кредиту і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена комісія, пов`язана з наданням кредиту. ТОВ «ФК «Ейс» не надало доказів надання позичальнику додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця. В зв`язку з чим положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію, пов`язану з наданням та обслуговуванням кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 січня 2024 року в справі 727/5461/23, від 09 жовтня 2024 року в справі 582/202/22. Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками у розмірі 5321,10 грн. Згідно з позовом та карткою обліку виконання договору №138299 від 25 квітня 2024 року, заборгованість за відсотками станом на момент закінчення строку кредитування 04 липня 2024 року становить 5321,10 грн. Однак, суд не погоджується із розміром нарахованих відсотків, оскільки вони нараховані від суми боргу - 6945 грн, а розмір відстоків за період 25 квітня 2024 року по 04 липня 2024 року не повинен перевищувати 1,5% в день. Підпунктом 6 п. 5 Закону №3498-IX від 22 листопада 2023 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон №3498-IX) статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою, згідно з якою максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. Закон України № 3498-XI набрав чинності 24 грудня 2023 року. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5% (з 23 грудня 2023 року по 22 квітня 2024 року включно); протягом наступних 120 днів 1,5% (з 23 квітня 2024 року по 20 серпня 2024 року включно). Відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Таким чином, максимально можливий розмір нарахованих відсотків у межах вказаного договору за період з 25 квітня 2024 року по 04 липня 2024 року (включно) становить 5250,42 грн (5000,40 х 1,5% х 70 днів). Тому, позов у цій частині належить задовольнити частково. Сума заборгованості за відсотками, яка не суперечить закону та підлягає стягненню з відповідача в межах строку дії кредитного договору становить 5250,42 грн. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, те, що фактично отримані та використані відповідачем [PERSON] кредитні кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] в користь ТОВ «ФК «Ейс» заборгованості за договором про надання кредиту №138299 від 25 квітня 2024 року у розмірі 10250,82 грн, з яких: 5000,40 грн- заборгованість за тілом кредиту та 5250,42 грн - заборгованість за відсотками. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Положеннями ч. 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В силу вимог п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Положеннями ч. 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Встановлено, що у позові позивач зазначив про те, що попередній (орієнтований) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомог, які вона очікує понести у даній справі становить 7000 грн. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник позивача подав суду: - договір про надання правової допомоги за №04/02/25-01 від 04 лютого 2025 року, укладений між адвокатським бюро «Токаренко та партнери» та ТОВ «ФК «Ейс»; - довіреність на адвоката Тараненка А.І. від 24 грудня 2024 року; - протокол погодження вартості послуг до Договору про надання правничої допомоги №04/02/25-01 від 04 лютого 2025 року; - додаткову угоду №4 до договору про надання правничої допомоги №04/02/25-01 від 04 лютого 2025 року року; - акт прийому - передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги №04/02/25-01 від 04 лютого 2025 року. Відповідно до вимог ч. 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Таким чином, наявність договірних відносин між адвокатським бюро «Токаренко та партнери» та позивачем підтверджується договором про надання правової допомоги за №04/02/25-01 від 04 лютого 2025 року, протоколом погодження вартості послуг до Договору про надання правничої допомоги №04/02/25-01 від 04 лютого 2025 року; додатковою угодою №4 до договору про надання правничої допомоги №04/02/25-01 від 04 лютого 2025 року; актом прийому - передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги №04/02/25-01 від 04 лютого 2025 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial