Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-14 00:00:00

25 червня 2025 року до Володимирського міського суду Волинської області надійшла позовна заява [PERSON] (надалі Позивач) до Володимирської міської ради Волинської області (надалі Відповідач) про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна. Позивач просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 99,9 кв.м., житловою 70,8 кв.м. Ціна позову становить 125 646 гривень, що підтверджується Висновком про вартість об`єкта оцінки. Позивач, як інвалід першої групи, звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 1 п. 9 Закону України «Про судовий збір», що підтверджується копією пенсійного посвідчення. Виклад обставин, на які посилається Позивач Позовні вимоги обґрунтовані тим, що будівництво спірного житлового будинку було здійснено Позивачем на законних підставах у період 1987-1989 років, проте право власності на об`єкт нерухомого майна своєчасно зареєстровано не було. Зокрема, Позивач вказує, що відповідно до рішення Володимир-Волинської міської ради Волинської області від 13 серпня 1987 року № 248, договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку на праві особистої власності (реєстровий номер 1440 від 13 серпня 1987 року), йому, [PERSON] , була виділена і надана в безстрокове користування земельна ділянка. Площа ділянки складала 600 кв.м., і вона призначалася для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд у [ADDRESS] . Копії зазначених рішення та договору додаються до позову як докази. 25 серпня 1987 року, отримавши відповідні дозволи, що засвідчувалися будівельним паспортом на забудову земельної ділянки, Позивач розпочав будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за вказаною адресою. Будівельний паспорт складався, зокрема, з договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, виписки з рішення міської ради, проекту забудови (генерального плану) та акту про винос меж земельної ділянки в натурі. Будівництво було закінчено у 1989 році, що, на думку Позивача, підтверджується відмітками у технічному паспорті на об`єкт нерухомого майна. Загальна площа завершеного будинку складає 99,9 кв.м., житлова 70,8 кв.м. Копія технічного паспорта також долучена до матеріалів справи. Окрім того, Позивач наголошує, що на підставі рішення Володимир-Волинської міської ради від 29 лютого 2012 року № 16/19, йому був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0675 гектарів з кадастровим номером 0710200000:01:002:0032, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за тією ж адресою. Позивач зазначає, що він та члени його сім`ї дружина [PERSON] , дочка [PERSON] , син дружини [PERSON] та внучка [PERSON] тривалий період часу зареєстровані та постійно проживають у цьому житловому будинку, що підтверджується довідкою про склад сім`ї. Позивач був змушений звернутися до суду через відмову державного реєстратора у проведенні реєстраційних дій. 13 травня 2025 року Позивач звернувся із заявою до Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради щодо реєстрації права власності на збудований ним житловий будинок. Державний реєстратор прав на нерухоме майно, розглянувши заяву за реєстраційним номером 66892459, відмовила у проведенні реєстраційних дій. Підставою для відмови стала неможливість встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, а саме: відсутність правовстановлюючого документа на об`єкт нерухомого майна. Копія рішення про відмову додається до позову. Позивач вважає відмову неправомірною, оскільки, на його думку, він набув право власності на будинок відповідно до законодавства, що діяло на час будівництва. Він посилається на Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» та Постанову Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року. Згідно з цими актами, підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт його збудування громадянином із додержанням встановлених вимог. Ці акти не пов`язували виникнення права власності з обов`язковою державною реєстрацією на той час. Крім того, Позивач звертає увагу на те, що Інструкція «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» 1966 року, яка діяла на час будівництва, передбачала, що правовстановлюючими документами, зокрема, є договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки та рішення суду. Позивач також зазначає, що згідно з чинним законодавством, а саме пунктом 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127, документ про прийняття в експлуатацію не вимагався для індивідуальних житлових будинків, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року. Його будинок був закінчений у 1989 році, що відповідає цій вимозі. Таким чином, Позивач стверджує, що він набув законне право володіння, користування та розпорядження будинковолодінням, але не може реалізувати своє право на його державну реєстрацію через відсутність формального правовстановлюючого документа в розумінні вимог чинного законодавства про державну реєстрацію. Враховуючи, що його право власності не визнається державним реєстратором, Позивач, відповідно до статті 392 ЦК України, звертається до суду з позовом про визнання права власності як єдиним можливим способом захисту його порушених прав та інтересів. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 26 червня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд постановлено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, визначено строки для подання заяв по суті справи. Позивач у підготовче засідання не з`явився, у позові просив проводити розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання свого представника не забезпечив, від Володимирської міської ради надійшла заява за якою представник позивача не заперечував щодо задоволення позову, просив розгляд справи проводити у його відсутність. Враховуючи те, що учасники справи в підготовче засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Зважаючи на те, що Відповідач визнав позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити за результатами підготовчого провадження. Фактичні обставини встановлені судом. Як вбачається з наданих позивачем копій будівельного паспорта на забудову земельної ділянки за замовленням № 575 від 25 серпня 1987 року, договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 13 серпня 1987 року, виписки із рішення Володимир-Волинської міської ради народних депутатів № 248 від 13 серпня 1987 року, витягом із генерального плану м. Володимир-Волинський, затвердженого головним архітектором міста 24 серпня 1987 року, акту про винос в натуру меж земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку від 13 серпня 1987 року, погодженої головним архітектором міста Володимир-Волинський на замовлення № 575 від 24 серпня 1987 року експлікації приміщень одноквартирного чотирьохкімнатного житлового будинку позивачу [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради народних депутатів № 248 від 13 серпня 1987 року було надано дозвіл на будівництво житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 116,8 м2, житловою площею 80 м2, з гаражем, літньою кухнею, складом палива та сараєм, що розташовані на виділеній позивачу земельній ділянці за цією ж адресою загальною площею 600 м2. Факт завершення будівництва житлового будинку [ADDRESS] у 1989 році підтверджується копією технічного паспорта на вказаний об`єкт. Цей документ засвідчує, що будівельні роботи були завершені відповідно до описаних вище дозвільних документів, виданих у 1987 році. Крім того, правовідносини Позивача щодо нерухомого майна, на які він претендує, підтверджуються також реєстрацією земельної ділянки. Долученою до справи копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 284846, виданого 14 вересня 2012 року, стверджується, що Позивач [PERSON] зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку площею 0.0675 га під будинком [ADDRESS] . Цільове призначення цієї ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що остаточно підтверджує, що будівля розташована на землі, яка належить Позивачу на праві власності та має відповідне цільове призначення. Наявність права власності на земельну ділянку підтверджує юридичний зв`язок між Позивачем та всім об`єктом нерухомості. Згідно доідки КП «Волиньпроект» Волинської обласної ради № 1799/01-04 від 08.04.2025 року, станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не зареєстроване. У відповідності до рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно № 78918945 від 15 травня 2025 року позивачу відмовлено в проведенні реєстраційних дій щодо державної реєстрації права власності на будинковолодіння, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну чи припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження та відсутній правовстановлюючий документ на об?єкт нерухомого майна. Згідно долученої позивачем довідки про склад сім?ї № 1459 від 23 травня 2025 року, виданої КП «Інформаційно-розрахунковий центр» Володимирської міської ради Волинської області, власник будинку [ADDRESS] [PERSON] зареєстрований у ньому разом із членами його сім?ї. Норми права, застосовані судом при вирішенні спірних правовідносин та висновки суду. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до статті 41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому використання власності не може завдати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47\~Конституції України кожен має право на житло і держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати, придбати у власність або взяти в оренду. Відповідно до частини першої статті 316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Подібна норма міститься у статті 150\~Житлового кодексу\~України (далі - ЖК України) Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень статті 328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до статті 379\~ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно зі статтею 380\~ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Згідно положень, передбачених ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухоме майно, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов`язковою і здійснюється відповідно до закону. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01 липня 2004 рок (далі - Закон № 1952-IV), виникнення права власності на житлові будинки та споруди залежить від державної реєстрації цього права. Частиною 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; 13-3) договору про передачу страхового портфеля; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Згідно положень статті 31 Закону № 1952-IV, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Відповідно до п. 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року. Положення ст.31 Закону № 1952-IV та пункту 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень створює спеціальну будівельну амністію для об`єктів індивідуального житлового будівництва, закінчених до 5 серпня 1992 року, шляхом встановлення винятку з обов`язкової процедури введення в експлуатацію для реєстрації права власності на них. Цей пункт визнає, що оскільки на час будівництва (за законодавством УРСР) право власності виникало за фактом зведення на законно виділеній ділянці, сучасні вимоги про надання акта введення в експлуатацію до них не застосовуються, що дозволяє реєструвати право власності на такі «старі» будинки за наявності інших документів, що підтверджують законність забудови. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 752/14334/19 (провадження № 61-5090св21) зроблено висновок, що «право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12 та постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка втратила чинність 30 грудня 2004 року, було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 15 липня 2019 року у справі № 263/8226/16-ц і від 01 квітня 2020 року у справі № 760/1651/16-ц». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 149/2547/19-ц (провадження № 61-14132 св 21) зазначено, що «будинки, які були збудовані до 1992 року, не потребували введення до експлуатації, при набутті права власності на такі об`єкти. Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 26 лютого 2020 року у справі № 607/16873/18, провадження № 61-12451св19; від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17, провадження № 61-1978св20». На підставі ч.1 ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Згідно ч.3 ст.5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов?язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, вирішуючи питання про право власності на нерухомість, суд повинен також застосувати законодавство, яке діяло на час придбання (побудови) житлового будинку. У 1987 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно статті 1 Указу від 26 серпня 1948 року, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства Української РСР була затверджена інструкція «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», яка втратила чинність 19 січня 1996 року, на підставі наказу № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056 «Про затвердження Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб». Відповідно до пунктів 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 14 цього переліку такими правовстановлюючими документами про право власності на жилий будинок є - договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва і експлуатації будівель, затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію; за пунктом 28 цього переліку такими правовстановлюючими документами також є - рішення суду про право власності на нерухоме майно, та інші. За встановлених обставин, Позивач, який створив нерухоме майно на законних підставах, фактично набув право власності на нього відповідно до законодавства, що діяло на час будівництва. Дослідженими у рішенні документами (рішенням міської ради, договором про надання ділянки та будівельним паспортом) стверджується не лише законність відведення земельної ділянки для будівництва, а й виникнення у Позивача права особистої власності на житловий будинок після його зведення. Це відповідало нормам чинного на той час законодавства (зокрема, Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року), яке пов`язувало виникнення права власності на індивідуальні житлові будинки саме з фактом їх побудови на законно виділеній ділянці, а не з фактом державної реєстрації. Таким чином, наведені документи підтверджують законну підставу для набуття Позивачем [PERSON] права власності на спірне будинковолодіння. Однак, неможливість проведення належної державної реєстрації цього права (через відсутність формального правовстановлюючого документа та сумніви з боку третьої особи державного реєстратора) створює перешкоду у реалізації його права власника. З огляду на це, Позивач вимушений звернутися до суду з позовом про визнання права власності як єдиний ефективний спосіб захисту своїх законних прав та інтересів. Судом встановлено, що Позивач є власником земельної ділянки площею 0.0675 га за адресою: [ADDRESS] , із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що підтверджується Державним актом серії ЯМ № 284846 від 14 вересня 2012 року. Спірний житловий будинок, розташований на цій ділянці, був збудований Позивачем на підставі Рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради народних депутатів № 248 від 13 серпня 1987 року та Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від тієї ж дати. Факт завершення будівництва у 1989 році підтверджується даними технічного паспорта. Суд приходить до висновку, що будівництво було здійснене на законних підставах і не є самочинним у розумінні статті 376 ЦК України. Відповідно до Цивільного кодексу УРСР 1963 року та спеціальних актів щодо індивідуального житлового будівництва, чинних у 1989 році, право власності на індивідуальний житловий будинок виникало у забудовника з моменту його збудування на виділеній земельній ділянці. Законодавство того часу не пов`язувало виникнення права власності з обов`язковою державною реєстрацією чи введенням об`єкта в експлуатацію. Таким чином, право особистої власності на спірний будинок виникло у Позивача у 1989 році в силу закону. Суд бере до уваги, що на сьогодні Позивач не може здійснити державну реєстрацію свого права власності через відсутність формального правовстановлюючого документа у реєстрі, що стало підставою для відмови державного реєстратора. Суд зазначає, що згідно з пунктом 78 Порядку державної реєстрації речових прав (Постанова КМУ № 1127 від 25.12.2015 р.), документ, що засвідчує прийняття об`єкта в експлуатацію, не вимагається для житлових будинків, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року. Оскільки будинок Позивача закінчено у 1989 році, вимога щодо введення його в експлуатацію є неправомірною. Водночас, неможливість позасудового оформлення права власності, яке виникло в минулому, унеможливлює реалізацію Позивачем його права як власника. Згідно з Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 753/7476/16 та іншою сталою практикою, у таких випадках позов про визнання права власності є належним та єдиним ефективним способом захисту порушеного права. Додатковим доказом законності вимог Позивача є принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єкта нерухомості. Власником будинку має бути власник землі. Оскільки Позивач є власником земельної ділянки (Державний акт 2012 р.) із цільовим призначенням для обслуговування спірного будинку, це остаточно підтверджує його право на будівлю відповідно до статей 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 02 травня року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, та висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19). Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а їх задоволення відповідає нормам матеріального права і забезпечує конституційне право Позивача на захист права власності. Рішення суду про визнання права власності є належною правовою підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Outcome: approved