Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

[PERSON] , звернувся до Сокирянського районного суд Чернівецької області із вказаним вище позовом про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Обґрунтовуючи позов вказував на те, що з відповідачкою\~з 2008\~року проживали\~разом однією\~сім`єю без\~реєстрації шлюбу\~та є\~батьками неповнолітнього\~сина -\~ [PERSON] [INFO] .\~З квітня\~2022\~року позивач\~та відповідачка\~не проживають\~разом однією\~сім`єю,\~і не\~підтримують між\~собою шлюбні\~відносини,\~кожен живе\~своїми інтересами\~і своїм\~життям. Відповідачка з квітня 2022 року участі у вихованні та утриманні їхнього спільного сина практично не бере. Син проживає разом із позивачем і він самостійно його виховує та утримує, купує продукти харчування, засоби особистої гігієни та одяг, водить до школи, бере участь у батьківських зборах, водить дитину на огляди до сімейного лікаря, займається лікуванням, створює всі умови для його фізичного, морального та духовного розвитку. Зазначає,\~що стягнення\~аліментів на\~дитину є\~одним із\~способів захисту\~інтересів дитини,\~забезпечення одержання\~нею коштів,\~необхідних для\~її життєдіяльності.\~Таким чином,\~враховуючи стан\~здоров`я\~та матеріальне\~становище відповідачки,\~вік дитини,\~яка потребує\~необхідного забезпечення,\~виходячи з\~розумності та\~достатності розміру\~аліментів,\~необхідних для\~задоволення потреб\~дитини,\~а також\~з реальної\~можливості відповідачки\~сплачувати щомісячно\~аліменти,\~не порушуючи\~прав останньої\~вважає,\~що з\~відповідачки слід\~щомісячно стягувати\~аліменти на\~утримання неповнолітнього\~сина в\~розмірі 1/3\~частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття. Так як, син проживає із позивачем, знаходиться на його одноособовому вихованні та утриманні, примусити матір, відповідачку, брати участь у вихованні дитини не може, оскільки такий спосіб захисту чинним законодавством не передбачений, виникає необхідність у встановлені юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини. Встановлення даного факту має для позивача важливе юридичне значення, оскільки підтвердить статус «одинокого батька» і дасть йому можливість оформити документи щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків та після закінчення воєнного стану виїхати з нею за кордон без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає разом з дитиною, користуватися гарантіями у сфері трудових відносин, реалізувати право одинокого батька на першочергове отримання житла. Чинним законодавством України не конкретизовано перелік пільг, право на отримання яких надається одинокому батьку, однак він користується тими ж правами, що і одинока матір. Таким чином, враховуючи те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання має для позивача важливе значення, оскільки від цього залежить виникнення та можливість реалізації його прав, а іншим способом підтвердити цей факт в цій конкретній справі неможливо, вважає, що є підстави для встановлення юридичного факту судом щодо залишення проживання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] , разом із батьком, [PERSON] , на його повному самостійному вихованні. Факт виховання дитини батьком свідчить про повну відповідальність, включаючи і самостійне утримання дитини батьком, тому просить стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття, а також визначити місце проживання неповнолітнього сина з ним, позивачем, за його місцем реєстрації та проживання Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, натомість направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, вимоги викладені в заяві підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, однак надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, обставини викладені в заяві підтверджує та проти їх задоволення не заперечує. Представник третьої особи, в судове засідання також не з`явивсь, належним чином був повідомлений про розгляд справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності до вимог ч.2 ст.247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, з наведених у позовній заяві обставин, які згідно ч.1 ст.82\~ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, судом встановлено, що згідно копії паспорта громадянина України № [NUMBER] виданого 28.05.2019 року, орган, що видав 7324 та картки платника податків, прізвище, ім`я та по батькові позивача зазначені як [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із копії довідки про реєстрацію місця проживання №1854 від 14.05.2019 року місце проживання позивача [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії паспорта громадянина України № [NUMBER] виданого 17.08.2020 року, орган, що видав 7321, прізвище, ім`я та по батькові відповідачки зазначені як [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із копії довідки про реєстрацію місця проживання особи №03-10/2115 від 27.08.2020 року місце проживання відповідачки [PERSON] зареєстровано по теперішній час за адресою: [ADDRESS] . Також судом встановлено, що позивач та відповідачка проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу та є батьками неповнолітнього сина - [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 01.03.2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м.Києві за актовим записом №441. З акту проживання сім`ї від 20.09.2025 року, складеного та підписаного сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підтверджується факт проживання [PERSON] та його неповнолітнього сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] дружина [PERSON] , [PERSON] разом з чоловіком і сином з квітня 2022 року не проживає, вихованням та утриманням сина займається переважно батько. Даний факт, підтверджується письмовими поясненнями сусідів, які зазначили, що мати [PERSON] з ними не проживає з квітня 2022 року, вихованням і утриманням сина займається переважно батько, мати з дитиною майже не спілкується, не приходить. Батько водить сина у школу, купує одяг, готує їсти, лікує. Також в матеріалах справи наявне письмове пояснення дитини [PERSON] , який зазначає, що його батьки перестали проживати разом з початку 2022 року, а тому він вирішив проживати з батьком, так як у них міцні зв`язки і він самостійно займається його вихованням та утриманням, купує одяг, продукти, все шкільне приладдя, возить на гуртки, а тому і надалі хоче проживати з батьком. Статтями 8, 11\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної\~Ради України\~від 27\~лютого 1991\~року №\~789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 180 СК України передбачає обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.183\~СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище відповідачки, вік її дитини, яка потребує необхідного забезпечення, виходячи з розумності та достатності розміру аліментів, необхідних для задоволення потреб дитини, а також з реальної можливості відповідачки сплачувати щомісячно аліменти, не порушуючи прав останньої суд вважає, що з [PERSON] слід щомісячно стягувати аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття. Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Окрім того, суд враховує, що у постанові від 17.10.2018 року №402/428/16-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161\~СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Судом встановлено, що позивач та відповідачка не проживають разом однією сім`єю, не підтримують між собою шлюбні відносини, відповідачка з квітня місяця 2022 року проживає окремо, участі у вихованні та утриманні дитини практично не бере, позивач проживає разом з сином, самостійно його виховує та утримує. Вказані обставини визнаються сторонами та ніким не оспорюються. Таким чином суд вважає, що відповідачкою [PERSON] свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою. Враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , із врахуванням наданої відповідачем заяви про визнання позову, слід задовольнити, адже це якнайкраще відповідатиме інтересам дитини. З урахуванням викладеного, відповідно до ст.89 ЦПК України оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення в повному обсязі. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати слід стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved