Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-14 00:00:00

21.02.2024 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи нотаріус Дімітвоа Т.А., [PERSON] . Позивач просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 21.09.2023 між [PERSON] та [PERSON] 24.06.2024 відкрито загальне позовне провадження. 23.07.2024 відповідач подав відзив. 30.07.2024 залучено третю особу [PERSON] 19.08.2024 третя особа подала пояснення. 07.01.2025 закрито підготовче провадження. Сторона позивача і відповідача належним чином повідомлялась про розгляд справи. Клопотань про відкладення розгляду справи, чи інших не подано. Позивач звернення до суду з цим позовом пояснює тим, що 21.09.2023 він продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] . За умовами договору вартість квартири 1 923 454 грн. Позивач вважає, що договір було укладено ним під впливом обману з боку покупця та психологічного тиску, оскільки покуцець змусив підписати продавця акт прийому-передачі квартири, не повністю розрахувавшись за квартиру. Обіцянки повернути продавцю решту коштів не дотримався. Відповідач проти позову заперечує .Оскаржуваний договір укладений між [PERSON] та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] . Отже, посилання продавця на психологічний вплив на нього з боку покупця чи обман під час укладення договору є безпідставним. Тим більше, відчуження квартири відповідало дійсній волі [PERSON] . Заявляючи вимоги про визнання договору недійсним, позивач не просить застосувати наслідки недійсності правочину, тобто йому повернути квартиру, а він має повернути тоді гроші. Третя особа просить відмовити у задоволенні позову. Відчуження квартири відповідало дійсній волі [PERSON] . Судом встановлено такі обставини справи. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.11.2021 (№522/8692/20), залишеним без змін рішенням апеляції від 15.06.2023, стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] кошти 1 438 200 грн. 28.06.2023 [PERSON] подав приватному виконавцю заяву про бажання добровільно виконати рішення суду від 26.11.2021 (№522/8692/20). Постановою від 21.09.2023 закінчено виконавче провадження у зв`язку із сплатою боргу. 21.09.2023 [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), від імені якої на підставі нотаріальної довіреності діяв [PERSON] (представник покупця), уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Дімітровою Т.А. Пунктом 2.1 Договору визначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 1 923 454 грн., які продавець одержав повністю до підписання договору. Пунктом 2.2 Договору визначено, що сторони підтверджують повний розрахунок за продану квартиру. Підписання цього договору Продавцем є підтвердження повного розрахунку з ним за квартиру та свідчить про відсутність у Продавця до Покупця будь-яких претензій фінансового характеру. На підставі Акту приймання-передачі 23.10.2023 [PERSON] у зв`язку з укладанням договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2023 передав представнику [PERSON] [PERSON] ключі від усіх замків та дверей квартири, а також інші речі, які знаходяться в квартирі та були придбані разом з нею. Висновки суду. Предметом спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири з підстав дії продавця під психологічним тиском та шляхом обману з боку покупця. Щодо належності відповідача у справі. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. 30.Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в позові (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , як до відповідача. При цьому відповідач діяв лише як представник покупця на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Відповідно до статті 655 ЦК України зміст зобов`язань сторін за договором купівлі-продажу полягає в тому, що одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виконавши обов`язок оплатити майно, покупець за договором купівлі-продажу в силу приписів статті 665 ЦК України отримує право пред`явити продавцеві, який відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, вимоги відповідно до статті 620 ЦК України, тобто, може витребувати це майно як управнена щодо продавця особа (за відсутності у покупця оформленого та зареєстрованого права власності на придбане майно). Натомість продавець набуває право вимагати повернення майна покупцем у разі відмови від договору купівлі-продажу у випадках, визначених договором чи законом. Тобто, права та обов`язки за договором купівлі-продажу виникають та виконуються щодо сторін договору, і саме їх виконання/невиконання створює відповідні правові наслідки для сторін договору, виникнення, зміну чи припинення правовідносини за договором. Відтак належним відповідачем за цим позовом мав би бути покупець, а не його представник, що є самостійною підставою відмови в позові. Відповідно до ст. 229 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела іншу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1 ст. 230 ЦК). Тлумачення ст. 230 ЦК свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно, знаючи про наявність або відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК). Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення, тощо). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229, ст. 230 і ст. 203, 717 ЦК у сукупності вважаються правильно застосованими. Також позивач просив допитати як свідка його матір, яка постійно була з ним в судових засіданнях. Однак суд тричі повідомляв про розгляд справи, ні позивач, ні його адвокат, ні свідок не з`являлись. Таких обставин не доведено позивачем, а позов подано до неналежного відповідача.

Outcome: dismissed