Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-15 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 17.09.2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено кредитний договір № 1056271, за умовами якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» зобов`язалося надати [PERSON] кредит у погодженому розмірі 7 000 грн. у встановленому порядку строком на 15 днів, з процентною ставкою 1,90 %, на споживчі потреби, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за його використання та виконати інші обов`язки, передбачені договором. ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, перерахувавши на електронний платіжний засіб [PERSON] погоджену суму кредиту. У свою чергу, [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів у повному обсязі не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 21 263 грн. 00 коп., з яких: 7\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 2\~793 грн. 00 коп. заборгованість за комісіями і відсотками, 11\~470 грн. 00 коп. прострочена заборгованість за процентами. У подальшому, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» на підставі договору факторингу №1-28/04/2021 від 28.04.2021 року відступило право вимоги до [PERSON] за вказаним кредитним договором до ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП». В той же день 28.04.2021 року ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП», як новий кредитор, на підставі договору про відступлення права вимоги №1-28/04/2021 відступило право вимоги до [PERSON] за вказаним кредитним договором до ТОВ «ФК АЙКОНС». Враховуючи вищевикладене, ТОВ «ФК АЙКОНС» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за кредитним договором, вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 25.08.2025 року провадження у справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяв по суті справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. В позовній заяві представником позивача заявлено клопотання щодо проведення судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, та надано згоду на ухвалення заочного рішення по справі. Крім того, до початку розгляду справи від представника позивача надійшло клопотання, в якому останній просить стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10 500,00 грн. та надає підтверджуючі докази вказаних витрат. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судових засідань [PERSON] був повідомлений належним чином. До початку розгляду справи [PERSON] подав до суду заяву, в якій частково визнав позовні вимоги, зазначив, що дійсно брав кредит в сумі 7\~000 грн., в рахунок погашення заборгованості платежів не здійснював, з тілом кредиту погодився, розмір нарахованих відсотків заперечував. Просив суд визнати витрати позивача на правову допомогу неспівмірними та зменшити їх. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. З довідки про ідентифікацію (а.с. 12) судом встановлено, що 17.09.2020 року [PERSON] здійснив авторизацію в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису С839, що був відправлений товариством на його номер мобільного телефону. Одночасно з цим ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» здійснило ідентифікацію особи [PERSON] . У цей же день, 17.09.2020 року, між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання фінансового кредиту № 1056271 (а.с. 15-18), який був підписаний [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису. За умовами договору ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» зобов`язалося надати [PERSON] кредит, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за використання кредитних коштів, а також виконати інші обов`язки. Відповідно до\~п.\~1.2-1.6\~кредитного договору\~№ 1056271\~від 17.09.2020\~року (а.с.\~15-18)\~сторонами було\~погоджено надання\~ [PERSON] \~кредиту на\~наступних умовах:\~розмір кредиту\~ 7\~000\~грн.\~00\~коп.;\~строк кредитування\~ 15\~днів,\~тобто до\~02.10.2020\~року,\~з можливістю\~продовження строку\~користування кредитом\~та \~можливістю пролонгації\~кредиту \~ відповідно\~до умов\~визначених 4\~розділом договору\~(а.с.16);\~зниженою процентною\~ставкою 1,14%\~в день,\~яка мала\~застосовуватись у\~випадку повного\~погашення кредитної\~заборгованості \~і стандартною процентною ставкою 1,90% в день що застосовується в межах строку кредиту, порядок надання кредитних коштів шляхом безготівкового переказу на банківську картку [PERSON] 51-хххх-7740. Додатком № 1 до кредитного договору № 1056271 від 17.09.2020 року є графік платежів (а.с. 18 зв.). Паспорт споживчого кредиту (а.с. 21-22), який підписаний відповідачем 17.09.2020 о 14 годині 32 хвилин 54 секунд містить вичерпну інформацію щодо умов кредиту, порядку нарахування відсотків їх розмір та порядок повернення кредиту. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що 17.09.2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] на підставі договору № 1056271 від 17.09.2020 року виникло кредитне зобов`язання на вищезазначених умовах. З інформаційної довідки ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» №2643_250521092851 від 21.05.2025 року (а.с. 19) судом встановлено, що 17.09.2020 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» здійснило безготівкове перерахування грошових коштів у розмірі 7 000 грн. 00 коп. на банківську картку [PERSON] , що був вказаний ним у договорі як спосіб отримання кредиту. Призначенням грошового переказу зазначається зарахування 7000 грн. на карту [NUMBER] . Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, передавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту у погоджений сторонами спосіб. Разом з тим, з виписки з особового рахунка за кредитним договором № 1056271 від 17.09.2020 року (а.с. 9) та заяви відповідача [PERSON] судом встановлено, що [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 21 263 грн. 00 коп., з яких: 7000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 2\~793 грн. 00 коп. заборгованість за комісіями і відсотками, 11\~470 грн. 00 коп. прострочена заборгованість за процентами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). Зважаючи на умови кредитування, визначені в кредитному договорі № 1056271 від 17.09.2020року, враховуючи погоджений строк кредитування, типи та розміри процентних ставок і порядок їх застосування, судом встановлено, що нарахування відсотків було проведено по-за межами строків узгоджених в договорі. Представником позивача не були надані докази, які б підтверджували вчинення відповідачем дій на пролонгацію строку кредиту, передбачених розділом 4 договору. За змістом ст. 1048 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 р по справі № 300/438/18. При зверненні до суду з позовом, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 2793,00 гривень, та прострочені відсотки 11470,00 грн. Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеними строками суперечить вимогам ЦК України. Частиною другою\~статті 625 ЦК України\~визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18 зазначила, що системний аналіз частини другої статті\~536, частини другої статті\~625\~та статті\~627 Цивільного кодексу України\~дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої\~статті 625 Цивільного кодексу України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору. Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення). Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (пункт 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18). В даному випадку з поданих до суду матеріалів вбачається, що позивачем було заявлено до стягнення з відповідача проценти за користування кредитними коштами поза межами строку кредитного договору. При цьому позовних вимог про стягнення грошових коштів за прострочення виконання зобов`язання відповідно до правил ст.625ЦК України\~позивач не заявляв. Позивачем ставляться вимоги про стягнення саме тіла кредиту та процентів і прострочених процентів. Розрахунку заборгованості в порядку ч. 2 ст.625 ЦК України\~позивач не надавав та вимог про стягнення таких коштів не заявляв. У зв`язку із цим, до спірних правовідносин слід застосувати вищевказані правові висновки касаційного суду щодо обмеження нарахування процентів за користування кредитом строком дії договору. За неповернення кредитних коштів після закінчення строку, на який вони були видані, може настати відповідальність, передбачена\~ст. 625 ЦК України, проте регулятивна норма ч. 1 ст.1048ЦК України\~і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16. Для захисту прав позичальника у розділі 7 договору було обумовлено фінансову відповідальність боржника у вигляді штрафу за порушення його умов. Отже, позивач ототожнює відсотки за користування кредитними коштами та відсотки, які підлягають сплаті боржником за прострочення виконання зобов`язання, що суперечить вимогам чинного законодавства. За таких умов, правомірним є нарахування відсотків за передбачений договором 15 денний строк кредитування, який сторонами пролонгований не був. Передбачений п.1.4.2 розмір 1,9 процентів від суми кредиту 7 000,00 грн складає 133 грн, Таким чином, за 15 днів відсотки мали бути нараховані у розмірі 1995,00 грн. Разом, заборгованість позивача станом дату закінчення строку дії кредитування становила 8 995 грн (7 000,00 грн тіла кредиту + 1995,00 грн нарахованих відсотків). Таким чином, вірним розміром заборгованості відповідача за кредитним договором є 8 995 грн. Судом встановлено, що 28.04.2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» було укладено договір факторингу № 1-28/04/2021 (а.с. 23-26), відповідно до умов якого ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», а ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» зобов`язалося відступити своє право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у реєстрі боржників. Відповідно до п. 6.2.3 договору факторингу № 1-28/04/2021 від 28.04.2021 року право вимоги переходять до ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» після підписання сторонами цього договору. В разі невиконання ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» вимог п. 7.2 договору, договір вважається неукладеним. Відповідно до п. 7.2 договору факторингу № 1-28/04/2021 від 28.04.2021 року ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» зобов`язалося здійснити перерахування ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» суми вказаної у п.7.1 Договору, а саме 2\~676\~832,50 грн протягом двох робочих днів з дня підписання сторонами договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. З платіжної інструкції № 37 від 28.04.2021 року (а.с. 30) судом встановлено, що ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» перерахувало на користь ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» погоджену суму грошових коштів в якості плати за договором факторингу № 1-28/04/2021 від 28.04.2021 року. З витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 1-28/04/2021 від 28.04.2021 року (а.с. 11) судом встановлено, що ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» передало ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» право вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 1056271 від 17.09.2020 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 21 263 грн. 00 коп., з яких: 7 000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 2\~793 грн. 00 коп. заборгованість за комісіями і відсотками, 11\~470 грн. 00 коп. прострочена заборгованість за процентами. Також судом встановлено, що в той же день 28.04.2021 року між ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» та ТОВ «ФК АЙКОНС» було укладено договір факторингу № 1-28/04/2021 (а.с. 13-14), відповідно до умов якого ТОВ «ФК АЙКОНС» зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», а ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» зобов`язалося відступити своє право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у реєстрі боржників. Відповідно до п. 1.2. договору факторингу № 1-28/04/2021 від 28.04.2021 року право вимоги переходять до ТОВ «ФК АЙКОНС» після підписання сторонами цього договору. Відповідно до п. 2.2 договору факторингу № 1-28/04/2021 від 28.04.2021 року ТОВ «ФК АЙКОНС» зобов`язалося здійснити перерахування ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» суми вказаної у п.2.1 Договору, а саме 2\~686\~832,50 грн Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. З платіжного доручення № 3 від 28.04.2021 року (а.с. 33) судом встановлено, що ТОВ «ФК АЙКОНС» перерахувало на користь ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» погоджену суму грошових коштів в якості плати за договором факторингу № 1-28/04/2021 від 28.04.2021 року. З витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 1-28/04/2021 від 28.04.2021 року (а.с. 10) судом встановлено, що ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» передало ТОВ «ФК АЙКОНС» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 1056271 від 17.09.2020 року, що виникло на підставі договору факторингу №1-28/04/2021 від 28.04.2021 року укладеного між ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА». Таким чином, судом підтверджено факт поступового переходу до ТОВ «ФК АЙКОНС»» права вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 1056271 від 17.09.2020 року. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Таким чином, враховуючи вищевикладене, з огляду та на підставі ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а також зважаючи на приписи ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджені докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві, а також докази, надані разом із нею. За результатами, суд, оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи все вищевикладене, прийшов до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 1056271 від 17.09.2020 в сумі 8 995 грн (7 000,00 грн тіла кредиту + 1995,00 грн. нарахованих відсотків). У задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача за комісіями і простроченої заборгованості за процентами в сумі 11470,00 грн за кредитним договором слід відмовити, оскільки такі вимоги, з огляду на вищевикладені висновки суду, є необґрунтованими. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (2\~422 грн. 40 коп.), витрат на професійну правничу допомогу (10\~500 грн. 00 коп.). Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, позивач ТОВ «ФК Айконс» уклав із адвокатом Пархомчуком С.В. договір про надання правової допомоги від 16.06.2025р. (а.с. 35-36). Також, 15.09.2025 ТОВ «ФК Айконс» та адвокат Пархомчук С.В. підписали акт про отримання правової допомоги щодо боржника [PERSON] із загальною сумою гонорару у 10500 грн та вказівкою на те, що витрати часу склали 5 годин. Також, 15.09.2025 ТОВ «ФК Айконс» сформувало платіжне доручення про сплату [PERSON] 10500 грн. правової допомоги. Відповідно до положень частини 3 ст.141 ЦПК України: при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Судом отримано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб щодо позивача\~ТОВ «ФК Айконс», з якого вбачається, що [PERSON] вказаний власником ТОВ «ФК Айконс», а також має 100% частки статутного капіталу у даному товаристві. Окрім того, серед видів діяльності ТОВ «ФК Айконс» вказано і діяльність у сфері права. Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі №910/12876/19. Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.10.2021 № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19, від 17.01.2024 у cправі №910/2158/23. За таких обставин, суд вважає, що у даному випадку витрати на правову допомогу не є реальними витратами ТОВ «ФК Айконс», оскільки вони були нараховані та сплачені позивачем ТОВ «ФК Айконс» на користь володільця та керівника цього ж самого товариства [PERSON] , який має адвокатське посвідчення. Тобто у даному випадку такі витрати не містять ознак їх реальності, мають штучний характер. Більш того, ТОВ «ФК Айконс» задекларувало серед видів своєї діяльності і діяльність у сфері права. На підставі викладеного суд констатує, що заявлені витрати на правничу допомогу не є обґрунтованими, всупереч вимогам п. 2 ч.3\~ст.141 ЦПК України, і мають ознаки штучного та надмірного збагачення позивача, а тому не підлягають стягненню з відповідача. Статтею 141 ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому суд стягує частково з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у зв`язку зі зверненням з позовом до суду у наступних розмірах. Сума задоволених вимог в розмірі 8995,00 грн складає 42,3% від суми заявлених вимог - 21263,00 грн. Судовий збір позивачем було сплачено у розмірі 2422,40 грн. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 42,3 % сплаченого судового збору, тобто 1024,68 грн понесених позивачем судових витрат. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial