Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-09 00:00:00

14.05.2025 року до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до Кам`янської селищної військової адміністрації Пологівського району Запорізької області про визнання права власності на житловий будинок. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що починаючи з 10.04.2001 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 07.12.1990 року Бердянським міжміським бюро технічної інвентаризації на ім`я [PERSON] , складено технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Разом з цим, відповідно до свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого 17.12.1990 року виконавчим комітетом Куйбишевської ради народних депутатів, на підставі рішення виконавчого комітету Куйбишевської ради народних депутатів від 13.12.1990 року, [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок зареєстрований Бердянським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] та записано в реєстрову книгу за №12, за реєстровим номером 2560. Отже, згідно діючого станом на 1990 рік законодавства, позивач оформив право власності на житловий будинок у встановленому законом порядку. Також на замовлення позивача 27 червня 2024 року ТОВ «Центр надання послуг» виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . З метою здійснення державної реєстрації речового права на житловий будинок, позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно- Олійника Д.В. Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради. За результатами звернення позивачем отримано рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №73825681 від 26.06.2024 року, у зв`язку із ненадходженням відповідей на запити, які направлені на виконання вимог п. 3 ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У зв`язку з чим, [PERSON] звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10.12.2024 року позовну заяву [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради про відмову в проведенні реєстраційної дії та зобов`язано Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради повторно розглянути заяву [PERSON] з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні. В подальшому, на виконання вимог рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10.12.2024 року державним реєстратором прав на нерухоме майно, заяву [PERSON] розглянуто повторно та ухвалено рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №78524166 від 23.04.2025 року, у зв`язку з тим, що установи, які можуть надати інформацію про місцезнаходження реєстраційних справ та інформацію щодо проведення державної реєстрації відповідно до закону, знаходяться у тимчасовій окупації, у зв`язку з чим, доступ до них відсутній. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з відповідним позовом у якому просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок розташований у [ADDRESS] (Більмацька селищна територіальна громада). Ухвалою суду від 19.05.2025 року, позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк для усунення недоліків, на виконання якої 29.05.2025 від позивача надійшла заява, якою недоліки, визначені в ухвалі суду від 19.05.2025 були усунуті. Ухвалою суду від 30.05.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, у справі призначено підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) учасників справи. 05.06.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого представник не заперечує проти задоволення позовних вимог. Ухвалою суду від 30.06.2025 року, продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче засідання. Ухвалою суду від 11.08.2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні 02.10.2025 підтримав позовні вимоги, просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог. У судовому засіданні 02.10.2025 судом завершено розгляд справи по суті, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення, в судовому засіданні оголошено перерву до 10.10.2025. У судове засідання 10.10.2025 сторони не з`явилися. Відповідно до положень ч. 2\~ст. 247\~Цивільного процесуального кодексу України\~(далі -\~ЦПК України) у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07.12.1990 року Бердянським міжміським бюро технічної інвентаризації на ім`я [PERSON] , складено технічний паспорт (з додатками) на житловий будинок індивідуального житлового фонду, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого 17.12.1990 року виконавчим комітетом Куйбишевської ради народних депутатів, на підставі рішення виконавчого комітету Куйбишевської ради народних депутатів від 13.12.1990 року, [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок зареєстрований Бердянським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] та записано в реєстрову книгу за №12, за реєстровим номером 2560. Відповідно до Рішення сесії Куйбишевської селищної ради від 22.10.2015 №43 «Про перейменування вулиць та провулків в [ADDRESS] перейменовано на вул. Зарічна. Відповідно до довідки від 11.04.2022 року за №2323-7000821396 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] має зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно матеріалів справи, 27 червня 2024 року на замовлення позивача ТОВ «Центр надання послуг» виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] та сформовано витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Разом з цим, в матеріалах справи містяться, зокрема, схематичний план будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , план поверху, експлікація приміщень, характеристика об`єкта нерухомого майна (узагальнена інформація), довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості, ідентифікатор об`єкта будівництва, схема розташування ідентифікатора об`єкта будівництва. З метою здійснення державної реєстрації речового права на житловий будинок, у травні 2024 року позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно - Олійника Д.В. Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради. За результатами звернення позивачем отримано рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №73825681 від 26.06.2024 року, у зв`язку із ненадходженням відповідей на запити, які направлені державним реєстратором на виконання вимог п. 3 ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У зв`язку з чим, [PERSON] звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду по справі № 280/9670/24 від 10.12.2024 року позовну заяву [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме мано Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради про відмову в проведенні реєстраційної дії та зобов`язано Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради повторно розглянути заяву [PERSON] з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні. В подальшому, на виконання вимог рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10.12.2024 року державним реєстратором прав на нерухоме майно, заяву [PERSON] розглянуто повторно та ухвалено рішення про зупинення розгляду заяви №77766398 від 12.03.2025 року до усунення обставин, викладених у даному рішенні, а саме надання заявником чи отримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року, які заявником при зверненні надані не були. Після чого, у зв`язку із завершенням строку та неусуненням обставин, викладених у рішенні про зупинення розгляду заяви №77766398 від 12.03.2025 року, державним реєстратором прав на нерухоме майно Олійник Д.В. ухвалено рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №78524166 від 23.04.2025 року. Вказане рішення обумовлено тим, що установи, які можуть надати відповідну інформацію про місцезнаходження реєстраційних справ та інформацію щодо проведення державної реєстрації відповідно до закону, знаходяться у тимчасовій окупації, у зв`язку з чим, доступ до них відсутній. Отже, позивач вважає, що виникла та існує ситуація, за якої позивач має право власності на житловий будинок, що підтверджується оригіналами документів на паперових носіях, однак він не має змоги належним чином та повноцінно здійснювати правомочності власника через відсутність можливості підтвердити реєстрацію такого права Державним органом реєстрації прав, в тому числі позбавляє його права щодо отримання компенсацій. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав того, що це право оспорюється або не визнається іншими особами на такий об`єкт. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Як встановлено судом, позивачем не доведено того, що відповідач ставить під сумнів наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно. Навпаки, як слідує з письмової заяви уповноваженого представника відповідача, останній не заперечує проти позовних вимог позивача. Крім того, як встановлено судом позивач має у своєму розпорядженні оригінали документів, якими посвідчено право власності на житловий будинок, отже його право власності на нерухоме майно підтверджується. Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. До 2013 року реєстрація права власності на житлові будинки, квартири проводилася Бюро технічної інвентаризації, із видачею про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Така реєстрація проводилася БТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (в якому реєструвалися виключно квартири, будинки, приміщення). Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем належним чином не доведено, чому право власності на належний йому будинок не може бути підтверджене на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, яке підтверджує право власності позивача на зазначений об`єкт нерухомості. Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою. Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). Суд зазначає, що в даному випадку зміст позовних вимог не відповідає змісту порушених прав, оскільки необхідність захисту своїх прав у цій справі позивач обґрунтовує відмовою державного реєстратора у проведені реєстраційних дій за заявою позивача, проте це рішення позивачем не оскаржувалося. Водночас позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на будинок до відповідача, який не оспорює таке право. З наявного в матеріалах справи свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого 17.12.1990 року виконавчим комітетом Куйбишевської ради народних депутатів, на підставі рішення виконавчого комітету Куйбишевської ради народних депутатів від 13.12.1990 року, [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок зареєстрований Бердянським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] та записано в реєстрову книгу за № 12, за реєстровим номером 2560. Отже, зазначене є підтвердженням реєстрації відповідного речового права, що виникло до 01.01.2013 року. Крім того слід урахувати, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває. Відповідно до Наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 «Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» (у редакції станом на час розгляду справи), смт. Кам`янка (Куйбишево) віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України. Також, нормами статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території. За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України. Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України. Отже, система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях. Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 дійшла висновку, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Таким чином, у випадку позивача документ (Свідоцтво про право власності на житловий будинок), що посвідчує набуття його права та позначка на ньому, яка свідчить про проведення державної реєстрації до 01.01.2013 року збережений в оригіналі, та був долучений до пакету документів з яким позивач звертався до державного реєстратора у відповідності до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна. При цьому, запитувана державним реєстратором інформація у КП з технічної інвентаризації Бердянської міської ради не може бути надана у зв`язку із окупацією міста, разом з тим, позивачем подано всі необхідні документи для проведення реєстрації права власності у реєстрі речових прав. На думку суду, належним способом захисту прав та інтересів позивача має бути оскарження рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову в проведенні реєстраційних дій. Отже судом не встановлено обставин, з якими закон пов`язує визнання за позивачем права власності в порядку ст. 392 ЦК України, як і не встановлено обставин за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності [PERSON] нерухомого майна, своїми діями чи бездіяльністю перешкоджає, або зумовлює неможливість реалізації права власності, у тому числі вільно розпоряджатися нерухомим майном, за наявності у позивача оригіналу Свідоцтва про право власності на житловий будинок. Будь-які докази звернення до відповідача, за наслідками якого можуть мати місце перелічені обставини, суду не представлено. Отже судом не встановлено обставин, з якими закон пов`язує визнання за позивачем права власності в порядку ст. 392 ЦК України, як і не встановлено обставин за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності [PERSON] нерухомого майна, своїми діями чи бездіяльністю перешкоджає, або зумовлює неможливість реалізації права власності, у тому числі вільно розпоряджатися нерухомим майном, за наявності у позивача оригіналу договору купівлі-продажу на нерухоме майно. Таким чином, зважаючи на те, що докази порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача в матеріалах справи відсутні, обставини, за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності позивачу нерухомого майна не підтверджено, документ, який засвідчує право власності на будинок, перебуває у позивача, тому відсутні підстави для застосування положення ст. 392 ЦК України та задоволення позовних вимог. З огляду на викладене, в задоволенні позовних вимог слід відмовити. При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів, в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», або до суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Outcome: dismissed