Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

У січні 2025р. позивачка [PERSON] звернулася до шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача фізичної особи-підприємця (ФОП) [PERSON] , в якому просила суд: - розірвати укладений із відповідачем договір - доручення на бронювання туристичних послуг № 2024-496 від 26 липня 2024р. (далі по тексту - вимога № 1); - стягнути з відповідача на користь позивачки авансово сплачені грошові кошти за договором в розмірі 31870,0 грн. (далі по тексту - вимога № 2); - стягнути з відповідача на користь позивачки пеню, у відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 109951,5 грн. (далі по тексту - вимога № 3); - стягнути з відповідача на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,0 грн. (далі по тексту вимога № 4). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 26 липня 2024р. між нею (замовник) та відповідачем (агент) було укладено договір-доручення на бронювання туристичних послуг № 2024-496 (далі по тексту - договір-доручення), згідно з умовами якого замовник доручає агенту з бронювання здійснити бронювання туристичних послуг з переліком послуг визначеними у «Заявці» (Додаток №1) від імені замовника за його рахунок та за винагороду. Відповідно до п. 8.4. договору-доручення, у випадку виникнення претензій замовник направляє агенту бронювання письмову претензію з документально підтвердженими фактами порушення умов договору, протягом 14 календарних днів з дати завершення споживання заброньованих слуг. Агент з бронювання розглядає отримані від замовника претензії і надає відповідь в межах строків, визначених Законом України «Про звернення громадян». На виконання умов договору-доручення позивачкою було сплачено відповідачу 31870,0 грн. В досудовому порядку відповідачем не було надано позивачці документи, необхідні для отримання туристичних послуг, і позивачка не змогла скористатися туристичними послугами, які оплатила, згідно заявці замовника, Додаток № 1 до договору-доручення. З метою встановлення причин неналежного виконання зобов`язання та порушень строків надання послуг, позивачка неодноразово намагалася зв`язатись з відповідачем особисто, через представника та засобами телефонного зв`язку. Відповідач визнавав факт неналежного виконання ним зобов`язання та наявність боргу, обіцяючи повернути сплачені грошові кошти або надати аналогічні за вартістю бронювання туристичні послуги в інший період часу, проте по теперішній час відповідач свої зобов`язання не виконав. З метою захисту своїх порушених прав позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2025р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, та призначено справу в підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2025р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. До судового засідання, сторона позивача клопотала перед судом про розгляд справи у відсутність свого представника, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з`явився, поважності причин неявки не повідомив, свого представника до суду не направив, відзив на позов не подавався. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 280, 282 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020р. у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020р. у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020р. № 127/33824/19. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] (замовник) та ФОП [PERSON] (агент з бронювання) був укладений договір-доручення, згідно з п. 1.1 якого, замовник доручає агенту з бронювання здійснити бронювання туристичних послуг з переліком послуг визначені у «заявці» (Додаток №1) від імені замовника за його рахунок та за винагороду. Пунктом 1.2. договору-доручення визначено, що агент з бронювання виступає посередником між замовником та транспортними компаніями, страховими компаніями, готелями, іншими надавачами послуг проживання, іншими суб`єктами, що надають послуги з харчування, екскурсійні, розважальні, послуги прокату авто, бронювання квитків до музеїв та інших туристичних послуг іншими надавачами послуг що зазначається в підтверджені заявки. Замовник за цим договором зобов`язується прийняти та оплатити послуги агента з бронювання, транспортних компаній, готелів, страхових компаній та інших надавачів послуг зазначених в підтверджені заявки (п. 1.3. договору-доручення). Пунктом 2.1. договору-доручення передбачено, що за цим договором агент з бронювання бере на себе наступні зобов?язання: - забронювати туристичні послуги та інші послуги пов`язані з туристичними послугами, в повному обсязі, в кількості та у визначені договором терміни, про які сторони попередньо домовилися, за умови повної сплати вартості бронювання замовником у строки, встановлені даним договором та Додатками до нього, видати замовнику документи, необхідні для отримання туристичних послуг (п. 2.1.1. договору-доручення) В свою чергу п. 2.2. договору-доручення передбачено, що за цим договором замовник бере на себе наступні зобов?язання: - уважно ознайомитися з умовами цього Договору, дотримуватись і виконувати їх в повному обсязі (п. 2.2.1 договору-доручення); - повністю сплатити вартість заброньованих туристичних послуг, транспортних послуг, страхових послуг та інших в терміни, передбачені договором (п. 2.2.2 договору-доручення); - у відповідності до замовлених до бронювання послуг подати агенту з бронювання всі необхідні для здійснення бронювання документи вчасно, не пізніше дати, обумовленої сторонами (п. 2.2.3 договору-доручення); - отримати та перевірити наявність і правильність заповнення документів, необхідних для здійснення подорожі, та негайно повідомити про виявлені в них недоліки (неточності, помилки) (п. 2.2.4 договору-доручення). Ціна послуг складає 33198,00 грн. Загальна вартість послуг, становить ціну помножену на комерційний курс агента з бронювання на дату фактичної оплати, та на момент підписання договору становить тридцять три тисячі сто дев`яносто вісім грн. 00 коп. (п. 5.1 договору-доручення). Згідно з п. 5.1.1. договору-доручення, у випадку несвоєчасної чи неповної оплати за договором, агент з бронювання має право анулювати бронювання послуг у відповідності з умовами ануляції. Факт укладання договору між сторонами та прийняття його умов підтверджується тим, що відповідно до платіжної інструкції № 4ВОК-5ВВ6-98Р8-33НА від 06 серпня 2024р, платіжної інструкції № 2А9352-5526-6620-0009 від 09 вересня 2024р. позивачка здійснила платежі, з призначенням «тур. послуги акцепт дог. 2024-496, акцепт оферти 1-2019» на користь відповідача у сумах 17000,0 грн. та 14870,0 грн. відповідно. Відповідно до п. 6.5. договору публічної-оферти №1-2019 (https://otpusk24.com.ua/offercontract/), акцептом даної оферти (договору) є заповнення замовником електронної форми Замовлення. Факт заповнення замовником електронної форми Замовлення є беззаперечним фактом прийняття замовником умов даного договору, в тому числі, згодою замовника на відправку йому е-мейл повідомлень про статус послуги, інших послуг виконавця та іншої інформації. Замовник, який заповнив електронну форму Замовлення, розглядається як особа, яка вступила з виконавцем у відносини на умовах цього Договору. Згідно з п. 6.6. договору публічної-оферти №1-2019, датою укладення договору-оферти та моментом повного й беззаперечного прийняттям замовником умов договору вважається дата заповнення замовником форми замовлення туру онлайн та/або здійснення замовником передоплати за здійсненим замовленням. За змістом позову, сторона позивача наголошувала, що при заповненні відповідної заяви, позивачці була надана знижка в розмірі 4,0 %, і до сплати за договором-доручення, позивачці слід було сплатити 31870,08 грн. Таким чином, відповідно до положень договору публічної оферти № 1-2019, позивачка здійснивши оплату, прийняла умови договору, і таким чином договір-доручення на бронювання туристичних послуг був укладений. Відповідно до Додатку №1 до договору-доручення позивачка здійснила замовлення туру в Республіку Болгарія, дати туру: 21 вересня - 03 жовтня 2024р. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що в досудовому порядку, відповідачем не були виконанні зобов`язання з бронювання туру та не надані їй документи, передбачені умовами договору-доручення для здійснення туру. Як і відмовився відповідач повернути їй сплачені кошти, на виконання договору-доручення. Так, відповідно до п. 8.4. договору-доручення, у випадку виникнення претензій замовник направляє агенту бронювання письмову претензію з документально підтвердженими фактами порушення умов договору, протягом 14 календарних днів з дати завершення споживання заброньованих слуг. Агент з бронювання розглядає отримані від замовника претензії і надає відповідь в межах строків, визначених Законом України «Про звернення громадян». Між сторонами виникли правовідносини щодо виконання договору про надання послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 ст. 903 ЦК України). Спеціальним законом, що регламентує відносини у сфері організації/надання туристичних послуг, є Закон України «Про туризм». Статтею 5 Закону України «Про туризм», визначено, що туристичні оператори - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, для яких виключною діяльністю є організація та забезпечення створення туристичного продукту, реалізація та надання туристичних послуг, а також посередницька діяльність із надання характерних та супутніх послуг і які в установленому порядку отримали ліцензію на туроператорську діяльність; туристичні агенти - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які здійснюють посередницьку діяльність із реалізації туристичного продукту туроператорів і туристичних послуг інших суб`єктів туристичної діяльності. Статтею 20 цього Закону України визначено, що договором на туристичне обслуговування дана сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його. У договорі на туристичне обслуговування зазначаються істотні умови договору, в тому числі, готелі та інші аналогічні засоби розміщення, їх місце розташування, категорія, а також строк і порядок оплати готельного обслуговування. Кожна із сторін договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі може вимагати внесення змін до цього договору або його розірвання у зв`язку із зміною істотних умов договору та обставин, якими вони керувалися під час укладення договору, зокрема у разі погіршення умов туристичної подорожі, зміни її строків, тощо. Турист вправі відмовитися від виконання договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі за умови відшкодування туроператору (турагенту) фактично здійснених ним документально підтверджених витрат, пов`язаних із відмовою, туроператор несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування, крім випадків, якщо: невиконання неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини туриста. Договір на туристичне обслуговування може передбачати компенсацію у разі виникнення шкоди туристу невиконанням або неналежним виконанням туристичних послуг, включених до туристичного продукту, відповідно до міжнародних конвенцій, що регламентують надання таких послуг. Якість туристичних послуг має відповідати умовам договору на туристичне обслуговування. За змістом цієї статті за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом. Договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій чи електронній формі відповідно до закону. У договорі на туристичне обслуговування зазначаються істотні умови договору, зокрема, вартість туристичного обслуговування і порядок оплати, форма розрахунку. Туроператор (турагент) зобов`язаний не пізніш як через один день з дня, коли йому стало відомо про зміну обставин, якими сторони керувалися під час укладення договору на туристичне обслуговування, та не пізніш як за три дні до початку туристичної подорожі повідомити туриста про таку зміну обставин з метою надання йому можливості відмовитися від виконання договору без відшкодування шкоди туроператору (турагенту) або внести зміни до договору, змінивши ціну туристичного обслуговування. Туроператор або турагент вправі відмовитися від виконання договору лише за умови повного відшкодування замовникові збитків, підтверджених у встановленому порядку та заподіяних внаслідок розірвання договору, крім випадку, якщо це відбулося з вини туриста. Турист вправі відмовитися від виконання договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі за умови відшкодування туроператору (турагенту) фактично здійснених ним документально підтверджених витрат, пов`язаних із відмовою. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про туризм» порушення законодавства в галузі туризму тягне за собою відповідальність згідно із законом. Порушеннями законодавства в галузі туризму є, зокрема, порушення умов договору між туристом і суб`єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг. У статті 25 цього Закону України встановлено, що туристи мають право на відшкодування матеріальних і моральних збитків у разі невиконання або неналежного виконання умов договору. Статтею 623 ЦК України, передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання боржником, він зобов`язаний відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені кредитором. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про туризм» за неналежне виконання своїх зобов`язань туроператор, турагент, інші суб`єкти туристичної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, визначену в договорі відповідно до чинного законодавства. Згідно з частиною 1 ст. 33 Закону України «Про туризм» встановлено, що суб`єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, що завдало шкоду, зобов`язаний відшкодувати туристу збитки у повному обсязі, якщо договором або Законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. У даній справі, позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що послуги за договором-доручення не були надані відповідачем, як агентом з бронювання з незалежних від позивачки причин, а сплачені нею кошти не були повернуті відповідачем за наслідками неодноразових звернень до нього зі сторони позивача. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Статтею 907 ЦК України передбачено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків, споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків (ч.4 ст. 10 вказаного Закону). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, передбачені договором або законом. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Судом, протягом всього часу розгляду справи, не встановлено, що у встановлений строк, відповідач виконав свої зобов`язання за договором-доручення перед позивачкою (бронювання туристичного туру до Республіки Болгарія на період з 21 вересня по 03 жовтня 2024р.), водночас позивачкою було сплачено на користь відповідача грошові кошти. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків (ч. 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до п. 8) ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. За правилами ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А положення ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частина 1 ст. 611 ЦК України вказує, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, то зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (ч. 3 ст. 653 ЦК України). Верховний Суду у постанові від 09 грудня 2020р. у справі № 199/3846/19 навів критерії, які необхідно враховувати при оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання. Зокрема, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» - позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Відповідно до ст. 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору (2) застосовується з ініціативи кредитора (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав. У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок - він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором. Статтею 19 ЦК України передбачено, що особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності. Контрагент може порушити як основне зобов`язання, заради якого укладався договір, так і будь-який інший договірний обов`язок. Якщо має місце порушення будь-якого договірного обов`язку, у кредитора теоретично виникає право на розірвання договору, але і таке порушення має бути істотним для наділення кредитора правом на судове розірвання порушеного договору. При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення; 2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого; 4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; 7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору; 9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; 12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; 13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору; 17) не усунення боржником порушення в додатковий термін; 18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Аналогічні висновки, зазначав і Верховний Суд України, який у постановах від 18 вересня 2013р. у справі № 6-75цс13, від 14 жовтня 2014р. у справі № 3-143гс14 прийшов до наступних висновків: у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою вимоги № 1 і № 2 є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Абзацом 1 ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів передбачено», що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Звертаючись до суду з вимогою № 3, сторона позивача зазначала, що зі сторони відповідача мала місце прострочка виконання зобов`язань за договором-доручення, яка триває і станом на день звернення до суду з позовом, у зв`язку з чим просила суд стягнути на свою користь пеню в розмірі 109951,5 грн. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України). Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, необхідно з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим з огляду на інтереси сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначність прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідність розміру пені наслідкам порушення, негайне добровільне усунення винною стороною порушення та його наслідків та інше. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання. Судом встановлено, що на час ухвалення рішення по справі, стороною відповідача не було здійснено повернення позивачці, сплачених на виконання договору-доручення грошових коштів, як і не було запропоновано іншого туру, при цьому протягом всього часу розгляду справи в суді стороною відповідача не було подано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження не можливості виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором-доручення, з незалежних від нього причин, а тому суд приходить до висновку, що вимога № 3 підлягає частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню неустойка в розмірі прямих збитків - 31870,0 грн. Вирішуючи вимоги про стягнення моральної шкоди (вимога № 4), суд керується наступним. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9) ч. 2 ст. 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 5 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», за № 4 від 31 березня 1995р., обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, суд вважає, що позивачкою доведено факт завдання їй шкоди зі сторони відповідача, що полягає у невиконання останнім своїх зобов`язань за договором-доручення, не інформуванні відповідачем позивачку про причини не виконання зобов`язань за договором-доручення, тривалого не відновлення порушеного права сторони позивача, відповідачем добровільно, у позбавленні позивачки легітимних очікувань за договором-доручення, в той час, коли остання розраховувала відпочити вже у вересні 2024р. Додаткові страждання, на думку суду спричиняють позивачці, тривалий час не повернення відповідачем отриманих на виконання договору-доручення грошових коштів, а тому суд вбачає в діях відповідача наявні протиправні дії, і вони пов`язані з тим, що позивачка не отримала ні відповідні послуги, ні свої грошові кошти. Враховуючі наявність доказів на підтвердження спричиненої моральної шкоди, обґрунтування її розміру та приймаючи до уваги, що вимоги позову про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на тому, що неправомірними діями відповідача позивачці завдано моральної шкоди, то суд вважає, що з метою захисту порушеного права позивачки слід стягнути з відповідача на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди 5000,0 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до частини задоволених вимог, у розмірі 2422,4 грн.

Outcome: partial