Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

Представник позивачки, адвокат Щербань В. С., звернувся до суду із даним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що 9 липня 2024 року [PERSON] та [PERSON] познайомились, коли він працював у похоронній службі «Ритуал.КР», після чого з 11 липня 2024 року вони почали зустрічатись, а потім проживати однією сім`єю за адресою мешкання відповідача та почали планувати дитину. Так 17.10.2024 року вони дізнались, що чекають на дитину. Однак в подальшому відповідач не надавав жодної підтримки [PERSON] під час вагітності, тому вона переїхала до своїх батьків, а [PERSON] фактично зник з її життя. [INFO] у [PERSON] народилась дитина, [PERSON] , про що вона повідомила [PERSON] , який не відреагував на таке повідомлення бажанням бути записаний батьком дитини, тому батька дитини було записано за ч. 1 ст. 135 СК України. Отже, відповідач відмовляється добровільно подавати заяву про реєстрацію його як батька до органу державної реєстрації актів цивільного стану, через що [PERSON] змушена звертатися до суду з позовом про визнання батьківства. Крім того вказував, що [PERSON] проживає разом із [PERSON] окремо від батька, [PERSON] , який грошових коштів на утримання сина не надає, а власних грошових коштів на утримання спільного для сторін сина у неї не вистачає, тому вважала необхідним у судовому порядку стягнути грошові кошти з [PERSON] на утримання спільної дитини та на своє утримання до досягнення дитиною трьох років. Таким чином просив суд зобов`язати Покровський відділ ДРАЦС у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області внести зміни до актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , зазначивши батьком дитини [PERSON] , [INFO] , видавши нове свідоцтво про народження, а також стягнути з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини, [PERSON] , до досягнення ним повноліття в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання до досягнення такою дитиною 3-х річного віку в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку, допустивши негайне виконання судового рішення у межах суми платежів за один місяць та стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на сплату судового збору та на правничу допомогу. Від представника відповідача, адвоката Ступак Я. О., надійшов відзив, де було зазначено, що [PERSON] визнає та не заперечує, що він є батьком [PERSON] , [INFO] , тому він даний факт не оспорює. При цьому, враховуючи, що він не має стабільного доходу та не має офіційного місця роботи, то слід аліменти з нього стягувати в твердій грошовій сумі погоджується на стягнення з нього аліментів у частці 1/4 від усіх видів доходу у разі отримання офіційного заробітку або у твердій грошовій сумі не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання свого сина, [PERSON] . При цьому він на даний час через скрутне майнове становище не може сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх доходів на утримання позивачки, тому просив суд визначити розмір аліментів на утримання матері дитини в розмірі 1/10 від усіх доходів. Також просив суд зменшити розмір витрат, що підлягають стягненню на правничу допомогу позивачки до обґрунтованого розміру, а також врахувати витрати, понесені ним за надання йому правничої допомоги адвокатом, які просив суд вже стягнути з позивача. Від представника Покровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції\~(м.\~Одеса) надійшли письмові пояснення, вказуючи, що представник 3-ї особи не заперечує проти задоволення вимог при їх доведеності. Однак зауважував, що позивачка не вказує необхідності змінити прізвище дитині та змін по-батькові дитині в разі задоволення її позову. Представник позивачки,\~адвокат Щербань\~В.\~С.,\~у судовому\~засіданні,\~повністю підтримуючи\~доводи позову\~ [PERSON] ,\~який просив\~суд задовольнити\~у повному\~обсязі,\~додавав,\~що позивачка\~вимушена нести\~витрати на\~утримання дитини\~та себе,\~не маючи\~при цьому\~засобів до\~існування,\~тому просив\~стягнути з\~відповідача на\~її користь\~та на\~її утримання\~аліменти саме\~в розмірі\~1/4\~частки від\~доходів [PERSON] , який працює неофіційно, а також понесені витрати [PERSON] на надану їй правничу допомогу адвоката. Відповідач, [PERSON] , та його представник, адвокат Ступак Я. О., у судове засідання, не з`явились повторно, надавши заяву з проханням вирішити справу за їх відсутності, наполягаючи при цьому на доводах, викладених у поданому письмовому відзиві. Представники третьої особи до суду не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, надавши заяву з проханням вирішити спір за відсутності представника Покровського відділу ДРАЦС у м. Кривому Розі. Таким чином суд, дослідивши письмові матеріали справи та вислухавши сторін, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 125 Сімейного кодексу України (далі - СК), якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 128 СК за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 СК, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК. За ч. 1 ст. 135 СК при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2018 року по справі № 591/6441/14-ц. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2021 року по справі № 361/2653/15-ц та від 17 лютого 2021 року по справі № 373/2257/18. Судом було встановлено, що за свідоцтвом про народження, виданим Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис № 549 від 24 червня 2025 року, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] . На підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. При цьому суд встановив, що відповідач, [PERSON] , визнав повністю вимоги [PERSON] в частині встановлення його батьківства відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , тому відсутня необхідність у суді доводити в цій частині вимоги [PERSON] , зокрема, проведенням молекулярно-генетичної експертизи. Також походження дитини, [PERSON] , від [PERSON] підтверджується долученими до справи копіями фото із зображенням сторін по справі разом, а також аналізами [PERSON] від 19.09.2024 року. Зважаючи на встановлені обставини справи, суд на підставі оцінених доказів у сукупності, дійшов переконливого висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] у частині визнання батьківства відповідача відносно [PERSON] , [INFO] , тому позов [PERSON] у частині визнання батьківства підлягає задоволенню шляхом визнання батьківства [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] , із внесенням відповідних змін до актового запису про народження дитини. Так відповідно до ч. 1 ст. 134 СК на підставі, зокрема, рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження. На підставі п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 3 резолютивна частина рішення щодо визнання батьківства повинна містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по-батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Суд також зазначає, що за змістом ст. 18 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини кожна дитина має право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. На підставі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно із ст. 180 СК батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Факт реєстрації [PERSON] , [INFO] , у кв. [ADDRESS] разом із матір`ю, [PERSON] , підтверджується витягами від 01.07.2025 року з Реєстру територіальної громади міста Кривого Рогу. За таких фактичних обставин, виходячи з наведених норм права, суд встановив, що на утриманні позивачки перебувають малолітня дитина, яку відповідач відповідно зобов`язаний утримувати до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно із ч. 2 ст. 181 СК за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. На підставі ч. 3 ст. 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що підлягають стягненню на користь позивачки з відповідача, суд виходить з наступного обґрунтування. За п. 1-4 ч. 1 ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відсутність доходів [PERSON] підтверджується інформацією з Пенсійного Фонду України на підставі довідки про відсутність індивідуальних відомостей про особу в Реєстрі застрахованих осіб Держаного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. При цьому суд відкидає посилання представника на долучені до справи фото щодо працевлаштування [PERSON] в ритуальній службі, оскільки такі докази є неналежними, бо не підтверджують саме офіційне працевлаштування відповідача. В той же час суд зазначає, що отримання відповідачем мінімальної заробітної плати чи наявність у нього на утриманні інших осіб, не звільняє його від обов`язку по утриманню малолітніх дітей шляхом сплати аліментів. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 7 листопада 2018 року по справі № 355/511/17 та від 25 вересня 2019 року по справі № 755/14148/18. Також суд зазначає, що відповідач визнав вимоги [PERSON] у частині стягнення з нього аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , не заперечуючи проти стягнення з нього аліментів на утримання [PERSON] в розмірі 1/4 частки від його доходів. Суд в цьому сенсі врахував, що за ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, тому відкидає посилання [PERSON] на можливість стягнення з нього аліментів у твердій грошовій формі, враховуючи те, що позивачка визначилась зі способом стягнення аліментів як на утримання малолітнього сина, [PERSON] , а також на своє утримання до досягнення такою дитиною трьох років. Внаслідок переліченого вмотивування, зважаючи на якнайкращі інтереси дитини та загально визнаний розмір аліментів, що стягуються на одну дитину за ч. 5 ст. 183 СК, позиції відповідача, суд дійшов висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] слід стягувати аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів відповідача щомісячно та до досягнення дитиною повноліття. При цьому суд вказує, що згідно із ч. 1 ст. 191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Таким чином з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , з моменту звернення до суду з відповідною позовною заявою про визнання судом батьківства та стягнення аліментів. Також суд зазначає, що за ч. 1 ст. 75 СК дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Згідно із ч. 1, 2 ст. 80 СК аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. На підставі ч. 2 ст. 84 СК дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка, батька дитини, до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. За ч. 6 ст. 84 СК право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Суд зважаючи на те, що позивачка не працює, потребуючи матеріальної допомоги відповідача до досягнення сином, [PERSON] , трирічного віку, а оскільки [PERSON] є працездатного віку, то він таку допомогу надавати може, тому, незважаючи на відсутність офіційного працевлаштування, відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання [PERSON] до досягнення такою дитиною трирічного віку, тобто до [INFO] . Суд також зазначає, що за ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. На підставі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб становить: з 1 січня 2025 року 3028 грн. При цьому згідно із ч. 2 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У цьому сенсі суд зазначає, що за даними Державної служби статистики України у липні 2025 року середня заробітна плата штатних працівників в Україні становила 26499 грн. На підставі переліченого вбачається, що 1/4 частки від середньомісячного офіційного доходу працівника по Україні могла б становити близька 6624,75 грн. (26499 / 4 = 6624,75). Також суд зазначає, що, оскільки розмір фактичного доходу [PERSON] невідомий, то, зважаючи на середньомісячну заробітну плату працівника по Україні на липень 2025 року, то 1/6 частка від таких доходів становитиме близька 4416,50 грн. (26499 / 6 = 4416,50), що відповідно перевищуватиме прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб співвідносно до позивачки. В той же час, зважаючи на середньомісячну заробітну плату працівника по Україні на липень 2025 року, то 1/10 частка від таких доходів становитиме близька 2649,90 грн. (26499 / 10 = 26499,90), що не відповідатиме прожитковому мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб. Таким чином, виходячи з наведених обґрунтувань, обов`язку відповідача сплачувати аліменти на утримання спільної, як встановлено судом, для сторін дитини та на утримання матері такої дитини до досягнення [PERSON] трьох років, то суд дійшов висновку, що розмір аліментів на утримання [PERSON] , який дорівнюватиме 1/6 частці від заробітку відповідача щомісячно, відповідатиме інтересам як [PERSON] , з якою мешкає [PERSON] , так й інтересам [PERSON] , який офіційно не працює. Отже, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів з відповідача на її утримання підлягають задоволенню частково, тобто в розмірі 1/6 частки від доходів [PERSON] щомісячно до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу. Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Суд встановив, що понесені [PERSON] витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 18000 грн. підтверджуються: договором про надання правової допомоги від 04.07.2025 року; актом виконаних робіт з надання правової допомоги від 23.07.2025 року, яким визначено вартість години роботи адвоката та визначена вартість юридичних послуг, наданих адвокатом Щербань В. С. в загальній сумі 18000 грн., а також кількість часу витраченого на конкретно надану правову допомогу, а також квитанцією про сплату в сумі 18000 грн. [PERSON] витрат на правничу допомогу 7 липня 2025 року. У свою чергу понесені [PERSON] витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 10000 грн. підтверджуються: договором про надання правової допомоги від 11.08.2025 року; додатком до договору про надання правової допомоги, яким визначено вартість гонорару адвоката Ступак Я. О. При цьому суд зауважує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Аналогічна правова позиція була викладена неодноразово Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 листопада 2021 року по справі № 922/449/21 та від 3 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19. Таким чином з огляду на зазначені норми процесуального права та правові позиції Верховного Суду, зважаючи на встановлені судом обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат сторін на правничу допомогу в сумі 18000 грн. та 10000 грн. відповідно були доведені, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, а також дотримані критерії розумності їх вартості, внаслідок чого суд відкидає посилання відповідача на необхідність зменшення розміру витрат на таку допомогу, понесених позивачкою. Натомість, враховуючи, що суд частково задовольнив заявлені [PERSON] позовні вимоги, а саме: повністю задовольнив вимоги про визнання батьківства, повністю задовольнив вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, а також частково задовольнив вимоги про стягнення аліментів на утримання самої позивачки ( [PERSON] просила стягнути 1/4 частку, а [PERSON] погоджувався на 1/10 частку), то витрати [PERSON] на правничу допомогу адвоката у розмірі 18000 грн. підлягають на підставі ст. 141 ЦПК стягненню з відповідача на її користь пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог, тобто в сумі 16000 грн. (18000 / 3 + 18000 / 3 + (1800 / 3) / 3 х 2 = 16000) грн. В той же час, враховуючи наведені обставини, витрати [PERSON] на правничу допомогу адвоката у розмірі 10000 грн. підлягають відшкодуванню в сумі 1111,11 грн. (10000 / 3 / 3 = 1111,11) грн. При цьому згідно із ч. 10 ст. 141 ЦПК при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК підлягають стягненню витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 14888,89 грн. (16000 1111,11 = 14888,89). Згідно із ст. 141 ЦПК, враховуючи, що суд повністю задовольнив вимоги щодо встановлення батьківства, а позивачка сплатила судовий збір за подання в цій частині позовної заяви до суду в сумі 1211,20 грн., то витрати на проведення оплати такого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] . Також за ст. 141 ЦПК з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,40 грн., від сплати якого [PERSON] звільнено за законом при подачі позовної заяви в частині як вимог про стягнення аліментів на малолітню дитину, так й вимог про стягнення аліментів на [PERSON] до досягнення сином трьох років.

Outcome: partial