Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] у березні 2025р. звернувся до суду із вказаним вище позов в обґрунтування якого посилається на те, що 10.07.2020 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05.06.2023 року по справі№759/7061/23 шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу сторони, а саме 05.02.2022 року, придбали легковий автомобіль марки «RENAUT МЕGАNЕ», 2011 року випуску Vin№: [NUMBER] , чорного кольору. Даний автомобіль було зареєстровано в територіальному сервісному центрі МВС № 3245 Київської області. В липні 2024 року позивачу стало відомо що відповідачка [PERSON] , перереєструвала право власності на зазначений автомобіль на іншу невідому особу, що підтверджується відповіддю Головного Сервісного Центру від 09.12.2024 на адвокатський запит, уклавши 06.07.2023 року договір купівлі-продажу №4843/2023/3920534 в територіальному сервісному центрі МВС № 4843 Миколаївської області. Згідно довідки ФОП [PERSON] , яка є оцінщиком майна, середня ринкова вартість колісного транспортного засобу «RENAUT МЕGАNЕ», 2011 року випуску складає 332960,00 грн. Тобто частка яка належить позивачу і яка підлягає компенсації, складає 166480,00 грн. (332960,00 /2 = 166480,00 грн.) В зв"язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя грошову компенсацію вартості належної їй 1/2 частки автомобіля марки «RENAUT МЕGАNЕ», 2011 року випуску Vin№: [NUMBER] , чорного кольору, в розмірі 166480,00 грн. припинивши на нього право спільної сумісної власності. Ухвалою суду від 21.03.2025 відкрито провадження по справі та призначено її до підготовчого розгляду. Ухвалою суду від 14.07.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , адвокат Швець А.О. зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №4843/2023/3920534, спірний автомобіль «RENAUT МЕGАNЕ», 2011 року випуску Vin№: [NUMBER] , чорного кольору був проданий за 222 000 грн., а не за ті кошти, які оцінила сторона позивача, а тому просить стягнути з її клієнтки 111,000 грн. на користь позивача. В судовому засіданні позивач погодився на коимпенсацію автомобіля в розмірі 111,000 грн. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу та дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково. На підставі статей 21, 24, 41 Конституції України, статті 319 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав. Згідно з приписами частини 3 статті 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу майно є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. У відповідності до положень частин 1 та 2 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з приписами статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до положень частини 1 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частиною 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом частини 1 статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частиною 2 статті 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Належний сторонам на праві спільної сумісної власності автомобіль «RENAUT МЕGАNЕ», 2011 року випуску Vin№: [NUMBER] , чорного кольору, є неподільною річчю. Позивач, як співвласник автомобіля бажає виділу своєї частки майна шляхом отримання грошової компенсації такої частки через неможливість поділу майна в натурі. В судовому засіданні позивач погодився на пропозицію представник відповідача [PERSON] , адвокат Швець А.О. щодо компенсації вартості спірного автомобіля у розмірі 111 000,00 грн., оскільки відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №4843/2023/3920534, спірний автомобіль «RENAUT МЕGАNЕ», 2011 року випуску Vin№: [NUMBER] , чорного кольору був проданий за 222 000 грн., а не за ті кошти, які оцінила сторона позивача. З визначеним позивачем розміром вартості частки спірного автомобіля, а відповідно і розміру грошової компенсації, яка підлягає сплаті, відповідачка погодився. Тому, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості частки майна, що є об"єктом спільної сумісної власності подружжя, у розмірі 111 000,00 грн. Під час з`ясування характеру спірних правовідносин, предмету і підстав позову, наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення або захисту в обраний позивачем спосіб, суд прийшов до наступних висновків. Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 206 ЦПК України визначено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вказаного правила, судовий збір, сплачений позивачем підлягає стягненню пропорційно задоволеним вимогам позивача.

Outcome: partial