Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-19 00:00:00

08.08.2025 позивачка звернулася до суду із позовом до [PERSON] та просила стягнути з нього на її користь заборгованість за договором оренди квартири від 12.07.2024 у розмірі 32000грн та заборгованість за спожиті під час проживання в квартирі комунальні послуги у розмірі 12173грн. Позов мотивувала тим, що їй на праві приватної власності, належить квартира [ADDRESS] . 12.07.2024 між нею та [PERSON] був укладений Договір оренди, відповідно до умов якого вона, як орендодавець, передає, а відповідач, як орендар, бере у тимчасове володіння та користування зазначену квартиру, разом з майном, яке перебуває у квартирі, орендна плата за користування квартирою протягом місячного терміну встановлюється у розмірі 6 000 грн, крім того орендарем додатково сплачується вартість послуг з опалення квартири, водопостачання, електропостачання, по догляду за будинком та прибудинковою територією. Незважаючи на укладений ними договір, та взяті на себе зобов`язання, починаючи з грудня 2024 року відповідач повністю припинив здійснення оплати оренди квартири, одночасно продовжуючи проживання в ній та користуючись комунальними послугами, у зв`язку із чим за ним утворилась заборгованість за орендну плату за період з грудня 2024 року по травень 2025 року. Відповідач сплатив частину орендної оплати за грудень 2024 року у розмірі 4000грн. Таким чином, заборгованість по орендній платі становить 32000 грн, а саме: 2000 за грудень 2024 року, 6000 грн за січень 2025 року, 6000 грн за лютий 2025 року, 6000 грн за березень 2025 року, 6000 грн за квітень 2025 року та 6000 грн за травень 2025 року. Крім того, відповідач з грудня 2024 року відмовився вносити оплату і за надані комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість за період з грудня 2024 року по травень 2025 року включно в загальній сумі 12173грн. В кінці квітня 2025 року через невиконання умов договору оренди, позивач в односторонньому порядку розірвала договір оренди з відповідачем. Окрім цього, відповідач будь-яких заходів щодо погашення заборгованості не вчинив. Враховуючи, що відповідач уникає спілкування з нею, шляхом повного ігнорування телефонних дзвінків та текстових повідомлень з її боку, вона змушена звернутися до суду. Ухвалою від 27.08.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд на 25.09.2025 з повідомленням сторін, який відкладено на 20.10.2025. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, заяв чи клопотань про розгляд справи у його відсутності не подавав, про причини неявки суд не повідомив, при цьому суд вжив всіх можливих заходів для виклику останнього до суду. Відзиву на позовну заяву відповідачем не було подано. На підставі норм ст. ст. 280-281 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ст.ст. 223, 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав № 328437725 від 07.04.2025 [PERSON] на праві власності, належить квартира [ADDRESS] . 12.07.2024 між сторонами укладений Договір оренди квартири, відповідно до умов якого [PERSON] , як орендодавець, передає, а [PERSON] , як орендар, бере у тимчасове володіння та користування зазначену квартиру (п. 1 договору). Відповідно до п. 3 договору, квартира та майно повинні бути орендодавцем та прийняті орендарем протягом трьох днів з моменту укладення цього договору. Передача квартири в оренду оформляєтьсяактом здачі-приймання. Термін оренди складає 1 рік з моменту прийняття квартири за актом приймання (п. 4.1 договору). даний договір набуває чинності 15 серпня 2018 року і діє до 15 липня 2019 року, з можливою пролонгацією за взаємною згодою сторін шляхом складання додатку до договору. Пунктом 5.1. договору встановлено, що орендна плата за користування квартирою встановлюється у розмірі 6 000 грн на місяць. Комунальні послуги оплачуються орендарем самостійно на підставі рахунків відповідних організацій (п. 6.1. договору). Орендар зобов`язується: використовувати приміщення, що орендується, виключно за їх цільовим призначення у відповідності до п. 2 даного договору; своєчасно здійснювати орендні платежі; утримувати приміщення, що орендується в охайності та справності; дбайливо ставитися до майна, що знаходиться в квартирі; усувати наслідки аварій, що сталися в квартирі; дотримуватися протипожежних правил; не здійснювати перебудову та перепланування квартири, що орендується; дотримуватися правил проживання в будинку в якому знаходиться квартира; безперешкодно допускати орендаря до квартири з метою перевірки використання у відповідності до даного договору (п. 8.1 договору). У договорі зазначені реквізити орендодавця та орендаря. 12.07.2024 між сторонами підписано акт здавання квартири. В кінці квітня 2025 року через невиконання умов договору оренди, позивач в односторонньому порядку розірвала договір оренди з відповідачем. Відповідач сплатив частину орендної оплати за грудень 2024 року у розмірі 4000грн, що підтверджується копією платіжної інструкції від 24.12.2024. Як вбачається із позовної заяви, [PERSON] з грудня 2024 року порушив вимоги п. 5.1. договору, оскільки не здійснив у повному розмірі оплату орендної плати квартири за грудень 2024 року. Відтак, заборгованість по орендній платі становить 32000 грн, а саме: 2000 за грудень 2024 року, 6000 грн за січень 2025 року, 6000 грн за лютий 2025 року, 6000 грн за березень 2025 року, 6000 грн за квітень 2025 року та 6000 грн за травень 2025 року. Внаслідок несплати відповідачем платежів за отримані комунальні послуги виникла заборгованість за період з грудня 2024 року по травень 2025 року (нараховані за отримані послуги у квітні) у розмірі 12173грн грн, що підтверджується наданими позивачем рахунками на оплату за комунальні послуги. Однак, [PERSON] з метою уникнення подальшого зростання боргу та пені, була змушена особисто сплатити борги за комунальні послуги за вказаний період, що підтверджується копіями платіжних інструкції на суму 12150,20грн (а.с. 16-29). Між сторонами виник спір щодо невиконання відповідачем умов договору оренди квартири, а саме сплати орендної плати та оплати житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як вбачається із ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. За приписами ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Правовідносини щодо найму (оренди) житла регулюються главою 59 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Верховний Суд у постанові від 09 січня 2019 року в справі № 689/1157/16-ц дійшов висновку про те, що право на передання майна у найм (оренду) має його власник або ж особа, якій належать майнові права. У разі передачі майна у найм (оренду) не його власником судовому захисту підлягатимуть порушені таким чином права власника майна. Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина (ч. 1 ст. 812 ЦК України). Сторонами у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи (ч. 1 ст. 813 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором. З огляду на ч. ч. 1, 3 ст. 820 ЦК України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Згідно з ч. 1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Крім того, за змістом ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, проте, що у ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Згідно із ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Суд встановив, що відповідач належним чином не виконав своїх зобов`язань за договором оренди кварти від 12.07.2024, внаслідок чого утворилась заборгованість по орендній платі за квартиру та за отримані комунальні послуги. Однак позивач просить стягнути заборгованість включно за травень 2025 року по орендній платі за квартиру у розмірі 6000грн. Разом з тим, з позовної заяви вбачається, в кінці квітня 2025 року через невиконання умов договору оренди, позивач в односторонньому порядку розірвала договір оренди з відповідачем. Таким чином, [PERSON] в травні 2025 року квартиру не орендував, оскільки таку звільнив в кінці квітня 2025 року. Відтак, внаслідок невиконання [PERSON] зобов`язань за Договором оренди квартири від 12.07.2024, заборгованість по сплаті орендної плати в загальній сумі 26000грн, заборгованість за спожиті комунальні послуги - 12150,20 грн., тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до частини першої статті 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки за наслідком розгляду справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1046,06 грн.

Outcome: partial