Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-13 00:00:00

Представник позивача ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 березня 2021 року за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» Цимбалом В.Р. подано заявку на отримання кредиту № 100502033. Вказана заява знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному вебсайті товариства. 26 березня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено кредитний договір № 100502033 та відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 15 000 грн. Власноручним підписанням договору [PERSON] підтвердив, що він ознайомлений з умовами на укладення кредитного договору, які розміщені на сайті фінансової компанії у повному обсязі, з урахуванням паспорту споживчого кредиту, таблиці обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за кредитним договором, тарифів. Відповідач погодив та зобов`язався виконувати його умови. Згідно з кредитним договором №100502033 від 26 березня 2021 року відповідачу надається кредит у гривні, а відповідач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов`язки, передбачені договором. Відповідачем не виконані належним чином кредитні зобов`язання, внаслідок чого, згідно умов договору відступлення прав вимоги № 05Т від 29 липня 2021 року, ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за кредитним договором №100502033 від 26 березня 2021 року на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а ТОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги до відповідача та згідно з умовами якого сума боргу перед новим кредитором ТОВ «Діджи Фінанс» становить 64 200 грн., з яких заборгованість: за тілом кредиту 13 500 грн.; за відсотками 50 700 грн. На підставі викладеного, представник позивача звернувся з цією позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 100502033 від 26 березня 2021 року у розмірі 64 200 грн., з яких заборгованість: за тілом кредиту 13 500 грн.; за відсотками 50 700 грн., а також судовий збір у розмірі 2\~422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 6\~000 грн. Заочним рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра від 21 травня 2025 року задоволено позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованості за кредитним договором №100502033 від 26 березня 2021 року в розмірі 64 200 грн., з яких заборгованість: за тілом кредиту 13 500 грн.; за відсотками 50 700 грн., а також судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 2\~422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн. 20 червня 2025 року представник заявника Чуб В.С. сформувала в системі «Електронний суд» вищевказану заяву про перегляд вищевказаного заочного рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 21 травня 2025 року. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 21 липня 2025 року задоволено заяву представника заявника [PERSON] про перегляд вищезазначеного заочного рішення та скасовано заочне рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 21 травня 2025 року у цивільній справі №205/2421/25 за позовною заявою ТОВ «Діджи Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представником відповідача Чуб В.С. у системі «Електронний суд» було сформовано відзив на позовну заяву в якому просила задовольнити позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» до [PERSON] лише в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 13\~500 грн., а в іншій частині позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначивши, що відповідач вважає, що нарахування процентів у розмірі, який фактично перевищує заборгованість за тілом кредиту майже у чотири рази, свідчить про не справедливі умови договору та фактично є надмірним тягарем для відповідача щодо сплати кредиту. Відповідач відноситься до першої категорії осіб, які мають пільги, встановлені ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки з наданих доказів вбачається, що відповідач є військовослужбовцем, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, отже, відповідач користується пільгами, передбаченими ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», тому має право на звільнення від нарахування процентів за користування кредитом. Зазначає, що відповідач вважає позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» в частині стягнення відсотків безпідставними та необґрунтованими. Від представника ТОВ «Діджи Фінанс» Вершковської Т.Ю. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вона просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що представником відповідача не оспорюється факт укладання договору про споживчий кредит №100502033 від 26 березня 2021 року з ТОВ «Мілоан» та факту отримання фінансових послуг від ТОВ «Мілоан» у вигляді надання кредитних коштів за вищевказаним договором у розмірі 15\~000 грн. Зазначає, що на відміну від продовження (пролонгації) строку кредитування на пільгових умовах, продовження строку кредитування на стандартних (базових) умовах з процентною ставкою 5% не передбачало вчинення від позичальника певних дій, окрім як самого факту продовження користування кредитними коштами. Умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку договору, а також погодили умови і строк нарахування процентів за користування кредитом. З урахуванням умов кредитного договору до позовної заяви було надано відомість про щоденні нарахування та погашення з урахуванням даних бухгалтерського обліку з відображенням деталізованого розрахунку заборгованості. Вказує, що правових підстав для зменшення розміру процентів нарахованих за період з 27 березня 2021 року по 09 липня 2021 року в розмірі 50\~700 грн., оскільки відповідачем не надано доказів того, що у період виконання умов кредитного договору та нарахування процентів відповідач мав статус військовослужбовця ЗСУ та на нього поширювались пільги передбачені ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей». Представником відповідача Чуб В.С. у системі «Електронний суд» було сформовано заперечення аналогічні відзиву на позовну заяву. Представник позивача Вершковська Т.Ю. у відповіді на відзив на позовну заяву просила розглядати справу за відсутності їх представника, задовольнити позовну заяву у повному обсязі на підставі наявних у справ доказів. Від представника відповідача Чуб В.С. до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі відповідача, підтримала обставини та вимоги викладені у відзиві на позов та запереченнях. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що 26 березня 2021 року за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» Цимбалом В.Р. подано анкету-заяву на отримання кредиту №100502033 (а. с. 17-18). Також судом встановлено, що на підставі анкети-заяви на кредит №100502033 від 26 березня 2021 року, сформованої в особистому кабінеті на сайті ТОВ «Мілоан», https://miloan.ua/, між ТОВ «Мілоан» і [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №100502033, відповідно до умов якого відповідачу було надано грошові кошти (фінансовий кредит) у загальному розмірі 15 000 грн. строком на 30 днів з 26 березня 2021 року та терміном (датою) повернення кредиту зі сплатою комісії за надання кредиту, процентів за користування кредитом 25 квітня 2021 року; орієнтовною загальною вартістю кредиту: 24 000 грн.; комісією за надання кредиту 0,00 грн., яка нараховується за ставкою 0,00% від суми кредиту одноразово, процентами за користування кредитом 9 000 грн., які нараховуються за ставкою 2,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом і стандартною (базовою) процентною ставкою за користування кредитом 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (а. с. 46-53). Більш того, відповідачем [PERSON] разом з підписанням кредитного договору також було підписано і погоджено додатки до нього, а саме: графік платежів та паспорт споживчого кредиту(а.с.54-56). Судом встановлено, що ТОВ «Мілоан» було перераховано грошові кошти 26 березня 2021 року в сумі 15 000 грн. з метою видачі від ТОВ «Мілоан» кредиту [PERSON] за договором №100502033 від 26 березня 2021 року, що підтверджується платіжним дорученням № 26261183 від 26 березня 2021 року (а.с.58). Матеріалами справи підтверджено, що 29 липня 2021 року між ТОВ «Діджи Фінанс» і ТОВ «Мілоан» укладено договір відступлення прав вимоги № 05Т, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а. с. 26-40, 65-68). Також судом встановлено, що відповідно до витягу з додатку до договору відступлення прав вимоги № 05Т від 29 липня 2021 року, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 100502033 від 26 березня 2021 року в загальній сумі 64 200 грн., з яких заборгованість: за тілом кредиту 13 500 грн.; за відсотками 50700 грн. (а. с. 21). Матеріалами справи також підтверджено, що 27 вересня 2024 року представником ТОВ «Діджи Фінанс» було направлено досудову вимогу за вих. № 3517207410-АВ від 27 вересня 2024 року відповідачу щодо повідомлення про передачу права вимоги та сплати існуючої простроченої заборгованості в розмірі 64 200 грн. (а. с. 62-63). Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Крім того, судом встановлено, що відповідач не виконав свого зобов`язання та після відступлення ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги до відповідача, ним не було здійснено жодного платежу для погашення заборгованості за кредитним договором ні на рахунки ТОВ «Діджи Фінанс», ні на рахунки попереднього кредитора - ТОВ «Мілоан». Згідно із наданим розрахунком заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №100502033 від 26 березня 2021 року, заборгованість [PERSON] станом на 09 липня 2021 року за вказаним кредитним договором складає 64 200 грн., з яких: 13\~500 грн. - сума заборгованості за тілом; 50700 грн. - сума заборгованості за відсотками (а. с. 22-24). Пред`являючи вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором, ТОВ «Діджи Фінанс» просив стягнути заборгованість за основним боргом та відсотками. Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. У статті 3 ЗУ «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію,і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»). За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) і договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Згідно із ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Отже, принцип змагальності сторін визначений законом і він передбачає, що кожна сторона повинна довести перед судом обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У кожної із сторін не має процесуальних переваг в доведенні своїх вимог і заперечень. Також у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі №526/405/13 вказано, що факт не вчинення жодних дій щодо розірвання кредитних договорів, або визнання їх не дійсними тривалий час, а також користуванням кредитними коштами та сплати апелянтом в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитними договорами є нічим іншим, як визнанням вище наведених кредитних договорів такими, що укладені з досягненням всіх істотних умов, а також підтвердженням отриманням всіх благ передбачених кредитними договорами. Як зазначалося вище з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] 26 березня 2021 року уклав з ТОВ «Діджи Фінанс» договір про споживчий кредит №100502033, який укладено в електронній формі та підписано електронним підписом шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що ТОВ «Мілоан» та відповідач узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі відповідача на укладення договору на погоджених умовах шляхом їх підписання, що також не заперечувалось у судовому засіданні представником відповідача. Стороною відповідача не було надано суду доказів, які б підтверджували належне та у повному обсязі виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, лише підтверджено часткове повернення коштів за договором про споживчий кредит. Суд вважає, що умови договору, в тому числі і щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами, були узгоджені сторонами на момент його підписання, позичальник погоджувався на визначені договором умови, крім цього, умови договору чітко прописані у тексті договору, наведено розрахунок відсотків за весь період кредитування коштами. Тобто, з матеріалів справи встановлено, що 26 березня 2021 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №100502033, за умовами якого позичальнику було надано кредит у розмірі 15 000 гривень строком на 30 днів. Як вбачається із вищевказаного розрахунку, заборгованість [PERSON] за договором про споживчий кредит №100502033 від 26 березня 2021 року складає 64 200 грн., з яких: 15\~000 грн. - заборгованість за тілом; 50 700 грн. - заборгованість за відсотками. Положеннями п. 2.3.1.1 договору сторони визначили пролонгацію на пільгових умовах: Позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством (далі - Правила), що розміщені на веб-сайті товариства і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості за кредитом, а саме за продовження кредитування: на 3 дні - сплата комісії 3 % від суми поточного залишку кредиту; на 7 днів зі сплатою комісії 5,00 % від суми поточного залишку кредиту; на 15 днів зі сплатою комісії 10 % від суми поточного залишку кредиту. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою визначеною п. 1.5.2 договору. Відповідно до розрахунку, який було долучено позивачем до позовної заяви 26 квітня 2021 року відповідачем було сплачено 1\~500 грн. комісії за пролонгацію та частково сплачено тіло кредиту в розмірі 1\~500 грн., і проценти за кредитом на суму 2\~925 грн., тобто, відповідачем було продовжено строк кредитування на 15 днів до 10 травня 2021 року шляхом сплати комісії за пролонгацію та частини заборгованості у відповідності до умов п. 2.3.1.1 договору про споживчий кредит №100502033 від 26 березня 2021 року. При цьому, відсотки нараховувались протягом строку, на який надавалась позика, а саме, протягом 30 днів та в період пролонгації 15 днів, а також після закінчення цього строку ще до 09 липня 2021 року. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Договором про споживчий кредит №100502033 від 26 березня 2021 року передбачено, що позика в сумі 15 000 грн. надається [PERSON] на строк 30 днів під 2,00 % в день. Отже, за цим договором проценти за користування грошовими коштами можуть бути нараховані лише протягом 30 днів, тобто на термін, на який були надані кредитні кошти, а також на продовжений строк кредитування 15 днів у відповідності до умов п. 2.3.1.1 вказаного договору, тому розмір заборгованості за відсотками за користування позикою, з урахуванням умов договору щодо розміру денного відсотку за користування коштами, складає: тіло кредиту 13\~500 грн. (15\~000 грн. 1\~500 грн. (сплата 26 квітня 2021 року)); 9\~000 грн. - проценти за період з 26 березня 2021 року по 25 квітня 2021 року: 15\~000*2%*30 днів, з яких 2\~925 грн. було погашено відповідачем 26 квітня 2021 року, та 4\~050 грн. проценти за період з 26 квітня 2021 року по 10 травня 2021 року: 13 500*2%*15 днів, що становить загальну суму нарахованих і несплачених процентів - 10\~125 грн. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути за договором про споживчий кредит №100502033 від 26 березня 2021 року тіло в розмірі 13\~500 грн., а також проценти у розмірі 10 125 грн., що загалом складає 23\~625 грн., тому позовна заява підлягає частковому задоволенню. Щодо посилання сторони відповідача на ст. ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 11, п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Зі змісту зазначених норм закону вбачається, що розмір процентної ставки (нараховані проценти за користування кредитом) не є сумою компенсації у разі невиконання відповідачем зобов`язань за договором, а є зафіксованим у договорі процентом за користування кредитом, який було узгоджено з відповідачем. У постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання. Крім того, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Пунктом 4 частини 1 статті 3 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що дія цього Закону поширюється на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони України. Згідно із ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Частина 15 статті 14 ЗУ «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Окрім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15-ц. У свою чергу відповідач відноситься до категорії осіб, які мають пільги, встановлені ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки з наданих ним доказів вбачається, що він є військовослужбовцем та перебуває на військовій службі в Державній спеціальній службі транспорту. З огляду на викладене, cуд дійшов висновку, що відповідач користується пільгами, передбаченими ч.15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», оскільки надано достатні докази на підтвердження таких обставин, що він має право на звільнення від сплати процентів за користування кредитом. Разом з тим, суд зауважує, що стороною відповідача не надано доказів того, що на момент укладення договору про споживчий кредит №100502033 від 26 березня 2021 року, а також протягом строку користування ним та нарахування йому процентів за користування кредитом, він був військовослужбовцем. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовна заява ТОВ «Діджи Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13 500 грн., а також процентів у розмірі 10 125 грн. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 891,42 грн. (23 625 грн. х 2 422,40 грн. / 64 200 грн.), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача також понесених позивачем витрат за надання професійної правничої допомоги, що підтверджуються договором № 42649746 про надання правової допомоги від 01 листопада 2024 року, який укладений між ТОВ «Діджи Фінанс» та адвокатом Стародуб І.В., яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії КС № 6585/10 від 26 квітня 2018 року; детальним описом робіт (наданих послуг) від 30 вересня 2024 року; додатковою угодою № 100502033 від 30 листопада 2024 року до договору № 42649746 про надання правової допомоги від 01 листопада 2024 року щодо представництва інтересів ТОВ «Діджи Фінанс» у справі щодо стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] ; актом про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 30 листопада 2024 року, яким визначено вартість години роботи адвоката, детальним переліком проведеної роботи з кількістю витраченого на надану правову допомогу часу, актом прийняття виконаних робіт, на загальну суму 6 000 грн. (а. с. 16, 25, 41-45, 57, 69). Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 6 000 грн. не відповідають у повній мірі критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечать принципу розподілу таких витрат, оскільки з матеріалів справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних правових (юридичних) послуг та їх необхідністю, обсягом наданих адвокатом послуг. Крім того справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, сторони до суду не з`являлися, а отже вона не відноситься до складних справ. Однак, враховуючи, що рішенням суду позов задоволено частково, що дає суду підстави зазначити про здійснення адвокатом належного захисту позивача, але судом також враховується недотримання співмірності затрат на правничу допомогу і тому необхідно зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, до суми 1 000 грн., що відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі.

Outcome: partial