Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-09 00:00:00

позивач [PERSON] \~звернулася в суд із цим позовом. Просить визнати за нею право постійного користування на земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] в порядку спадкової трансмісії на майно, що за життя належало її діду, [PERSON] , який помер [INFO] . Позовна заява мотивована тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема, і на право постійного користування земельною ділянкою, для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,31 га,\~розташованою в с. Побужани Золочівського району Львівської області, яка належала спадкодавцю [PERSON] на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ЛВ № 91 від 12.03.1996 року.\~Позивачка є спадкоємцем за заповітом після смерті батька [PERSON] , однак не може оформити своїх спадкових прав через відсутність у неї оригіналу державного акту на земельну ділянку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, направивши суду заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, заявлений позов підтримує в повному обсязі, позовні вимоги просить задовольнити. Відповідач\~Буська міська рада Золочівського району Львівської області явку свого повноважного представника суду не забезпечив, направив суду заяву, в якій просить розглядати справу у відсутності представника, щодо позову не заперечили, тобто визнали позов. У відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Побужанської сільської ради Буського району Львівської області, [PERSON] помер [INFO] . Право на спадщину за законом після смерті [PERSON] мав його син [PERSON] , який прийняв спадщину після його смерті на підставі рішення Буського районного суду Львівської області від 13.02.2018 року у справі № 440/1316/17, а саме на житловий будинок по [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Побужанської сільської ради Буського району Львівської області 17.09.2020 року підтверджується, що [PERSON] помер [INFO] . В свою чергу, [PERSON] за життя розпорядився усім своїм майном в користь позивачки, склавши заповіт 19.04.2018 року, посвідчений Побужанською сільською радою, зареєстрований в реєстрі за № 24. Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 64063207 від 24.03.2021 року та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом виданим приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Дячик А.В. від 24.03.2021 року підтверджується, що позивачка прийняла спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] за законом. Зокрема, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема, на право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,31 га, в тому числі: земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером: 4620685000:10:010:0052, площею 0,1000 га з кадастровим номером: 4620685000:10:010:0051, площею 0,0900 га з кадастровим номером: 4620685000:10:011:0038, для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в с. Побужани Золочівського району Львівської області. Позивачка є спадкоємцем за заповітом до всього майна після смерті батька [PERSON] , в тому числі в порядку спадкової трансмісії на вищевказані земельні ділянки, які за життя на праві постійного користування належали дідусеві [PERSON] (ст. 1276 ЦК України). Право постійного користування земельною ділянкою за [PERSON] підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ЛВ № 91 від 12.03.1996 року,\~виданим на підставі рішення Яблунівської сільської ради народних депутатів від 14.09.1995 року. Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0500015042025 від 07.01.2025 року підтверджується, що земельній ділянці площею 0,1000 га присвоєно кадастровий номер: 4620685000:10:010:0051. Крім того, витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-6800023732025 від 03.01.2025 року підтверджується, що земельній ділянці площею 0,0900 га присвоєно кадастровий номер: 4620685000:10:011:0038. Крім того, витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-3200057822025 від 08.01.2025 року підтверджується, що земельній ділянці площею 0,1200 га присвоєно кадастровий номер: 4620685000:10:010:0052. Як вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] набув право постійного користування земельною ділянкою площею 0,31 га для ведення особистого підсобного господарства у 1995 році, тобто, до набрання чинності Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 №561-ХІІ, чинного на час набуття [PERSON] права постійного користування земельною ділянкою, користування землею могла бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК України 1990 року). Статтею 56 Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-XII визначено, що для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати 1 гектара. Відповідно до пункту 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-XII "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Згідно ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України 2001 року, який набрав чинності з 01 січня 2002 року, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х "Перехідні положення" зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. Крім того, 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України, оскільки використання у ній терміна "набувають" (який означає "ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь") вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення). Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року в справі №\~663/1738/16-ц. Крім того, статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. У постанові від 05 листопада 2019 року у справі №\~906/392/18\~Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право. Також відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 11.12.2024 року у справі №\~179/687/21, у пункті 7.27 постанови від 05 листопада 2019 року в справі №\~906/392/18\~(провадження № 12-57гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.\~ Так, статтею 141 ЗК України (у редакції Закону від 25 жовтня 2001 року) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Відповідно до положень ст. ст. 1216-1218, 1220, 1221, 1222, 1241, 1261 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Відтак, право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Отже, право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало. Такі висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 по справі №\~681/1154/17\~та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі №\~179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20). Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] на законних підставах, передбачених законодавством, чинним на час виникнення спірних відносин, набув право постійного користування земельною ділянкою, з метою, передбаченою законом для ведення особистого підсобного господарства, яке не було припинене із його смертю, що входить до складу спадщини після його смерті. Окрім того, оскільки визнання цього позову відповідачем по справі, не суперечить закону, і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд, в силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, оскільки позивачка є спадкоємцем за заповітом в порядку спадкової трансмісії на спадкове майно, до якого входить право постійного користування земельною ділянкою, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому за позивачкою слід визнати право постійного кристування земельною ділянкою в порядку спадкової трансмісії, після смерті діда [PERSON] та в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] .

Outcome: approved