Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17.07.2021 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №4477495 в електронній формі, за яким кредитор надав відповідачу грошові кошти в сумі 7800 грн. строком на 30 днів, з умовою сплати процентів за користування кредитом в розмірі 1,9%. 08.08.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №103788879 в електронній формі, за яким кредитор надав відповідачу грошові кошти в сумі 7000 грн, з умовою сплати процентів за користування кредитом в розмірі 0,01% в день в розмірі 21 грн та протягом 60 днів в розмірі 5% в день. 04.02.2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» був укладений договір, за яким було відступлене право вимоги до відповідача за кредитним договором №4477495 від 17.07.2021 року. 30.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» був укладений договір, за яким було відступлене право вимоги до відповідача за кредитним договором №103788879 від 08.08.2021 року. 10.01.2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» був укладений договір про відступлення прав вимоги, за яким позивач набув право вимоги до відповідача за кредитними договорами №4477495 від 17.07.2021 року та №103788879 від 08.08.2021 року. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та процентів, в нього утворилась заборгованість: -за кредитним договором №4477495 від 17.07.2021 року в сумі 25\~721,62 грн, з яких: 7800 грн заборгованість за тілом кредиту, 17 784 грн заборгованість за процентами, 124,80 грн втрати від інфляції, 12,82 грн 3% річних; -за кредитним договором №103788879 від 08.08.2021 року в сумі 50\~001 грн, з яких: 7000 грн заборгованість за тілом кредиту, 43 001 грн заборгованість за процентами. У зв`язку з цим позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вказаними договорами в загальному розмірі 75\~722,62 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000 грн. Позов надійшов до суду 20.05.2025 року. 28.05.2025 року за відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 16.06.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, оскільки позивач не надав доказів розміру заборгованості та доказів отримання відповідачем кредитних коштів, позивач нарахував проценти після закінчення строку кредитування. Крім того неможливе відступлення права вимоги послідовно на підставі договору факторингу та договору про відступлення права вимоги. Відповідач заперечив проти стягнення з нього витрат позивача на професійну правничу допомогу, які вважає неспівмірними ціні позову та складності справи. 23.06.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказав, що оскільки кредити надавались не банківськими установами, то вони не мали змоги формувати банківські виписки. На підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів, позивач заявив клопотання про витребування доказів в АТ КБ «ПриватБанк», в якому була відкрита картка, на яку здійснювались перекази кредитних коштів. Відповідач частково погашав заборгованість за кредитними договорами, що свідчить про визнання кредитних правовідносин. Відповідач свого розрахунку заборгованості не надав. Договори, на підставі яких було відступлене право вимоги ніким не були оспорені, тому є дійсними за презумпцією. За клопотанням позивача ухвалами суду від 04.07.2025 року та 19.09.2025 року в АТ КБ «ПриватБанк» витребувані додаткові докази. При розгляді справи в суді представник позивача позов підтримав. Представник відповідача в судових засіданнях участі не приймав, про час та місце розгляду повідомлявся через систему «Електронний суд». Відповідач до суду не з`явився, про час слухання справи неодноразово повідомлявся рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (до суду повернулися поштові відправлення, у зв`язку з відсутністю відповідача за зареєстрованим у встановленому порядку місцем його проживання, тому він відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим). Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі матеріали (копію договору про споживчий кредит №103788879 від 08.08.2021 року з додатками; копію анкети-заяви №103788879 від 08.08.2021 року; копію правил надання фінансових кредитів; копію договору про надання споживчого кредиту №4477495 від 17.07.2021 року з додатками; копію правил надання коштів у позику; копію довідки про ідентифікацію; копію квитанції від 08.08.2021 року; відомості про щоденні нарахування та погашення; копію довідки ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» від 05.09.2024 року; розрахунок заборгованості; копію договору факторингу від 30.11.2021 року з додатками; витяги з реєстру боржників; копію договору про відступлення прав вимоги від 10.01.2023 року з додатками; витяги з реєстру боржників; повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» від 11.07.2025 року; виписку за договором за період з 17.07.2021 року по 13.08.2021 року; виписку за договором за період з 17.07.2021 року по 27.07.2021 року; копію договору від 01.07.2024 року про надання правової допомоги; копію прайс-листа; заявку на надання юридичної допомоги від 01.04.2025 року; витяг з акту №9 про надання юридичної допомоги від 30.04.2025 року), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 17.07.2021 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №4477495 в електронній формі, за яким кредитор надав відповідачу грошові кошти в сумі 7800 грн. строком на 30 днів, з умовою сплати процентів за користування кредитом в розмірі 1,9% - загалом 4446 грн процентів (7800 грн х 1,9% х 30 днів). П. 4.3.1 договору передбачав можливість продовження строку кредитування в разі наявності заборгованості у відповідача за кредитом, але не більше ніж на 90 днів. Загалом проценти за 90 днів мали становити 13 338 грн процентів (7800 грн х 1,9% х 90 днів). Кредитні кошти позичальнику мали перераховуватись на картку № [NUMBER] . 08.08.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №103788879 в електронній формі, за яким кредитор надав відповідачу грошові кошти в сумі 7000 грн, строком на 30 днів, з умовою сплати процентів за користування кредитом в розмірі 0,01% в день в розмірі 21 грн за 30 днів. Базова процентна ставка становила 5% в день у випадку пролонгації строку кредитування (п. 1.6, 2.2, 2.3 договору). П. 2.3.1.2 договору передбачав можливість продовження строку кредитування в разі продовження відповідачем користування кредитом, але не більше ніж на 60 днів. 04.02.2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» був укладений договір, за яким було відступлене право вимоги до відповідача за кредитним договором №4477495 від 17.07.2021 року. 30.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» був укладений договір, за яким було відступлене право вимоги до відповідача за кредитним договором №103788879 від 08.08.2021 року. 10.01.2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» був укладений договір про відступлення прав вимоги, за яким позивач набув право вимоги до відповідача за кредитними договорами №4477495 від 17.07.2021 року та №103788879 від 08.08.2021 року. Відповідно до ст. 639 ЦК України\~договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно із ст. 1046,\~1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Законом України «Про електронну комерцію»\~встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Статтею 3 цього Закону\~визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами\~ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі\~ч.2\~ст.11 Закону України «Про електронну комерцію». Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За такого укладення договору в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора прирівнюється до укладення договору в письмовій формі. При цьому позивач надав відповідні докази укладення первісними кредиторами з відповідачем таких договорів в електронній формі (кредитні договори з додатками, анкету-заяву, довідку про ідентифікацію. Також з наданих АТ КБ «ПриватБанк» повідомлення та виписок по рахунку відповідача слідує, що картка № [NUMBER] видана саме відповідачу та саме в дні укладення відповідних кредитних договорів 17.07.2021 року та 08.08.2021 року на рахунок саме відповідача були зараховані перекази, суми яких точно співпадали із сумами наданих кредитів, 7800 грн та 7000 грн відповідно. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже в даному випадку укладені кредитні договори є правомірними за презумпцією, спростувати яку відповідно до принципу змагальності має саме відповідач, і очевидним є те, що така презумпція не може бути спростована лише заявленням заперечень проти позову без надання належних достатніх та допустимих доказів, які б спростували таку презумпцію. Натомість відповідач жодних доказів на спростування вказаної вище презумпції не надав. Крім того відповідно до постанови Великої Плати Верховного Суду від 21 червня 2023 року по справі № 916/3027/21 обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. У зв`язку з вказаним вище, наданими сторонами доказами та встановленою законом презумпцією, суд вважає встановленим те, що між первісними кредиторами та відповідачем в електронній формі були укладені кредитні договори, за яким кредитори надали відповідачу відповідні грошові кошти в кредит. Аналогічно і відповідні договори, за якими було відступлене право вимоги первісних кредиторів до відповідача на користь позивача є правомірними за презумпцією, яка на час розгляду не спростована, тому позивач надав докази придбання ним права вимоги до відповідача за спірними договорами. Згідно\~зі ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за укладеними кредитними договорами, тому його заборгованість має бути стягнута на користь нового кредитора. За такого, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту по вказаним вище договорам, а саме кредитним договором №4477495 від 17.07.2021 року в сумі 7800 грн, за кредитним договором №103788879 від 08.08.2021 року в сумі 7000 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами за кредитними договорами, то суд приходить до наступних висновків. За кредитним договором №4477495 від 17.07.2021 року, як вказано вище, строк кредитування становив 30 днів та передбачалась сплата процентів за користування кредитом в розмірі 1,9% - загалом 4446 грн процентів (7800 грн х 1,9% х 30 днів). П. 4.3.1 договору передбачав можливість продовження строку кредитування в разі наявності заборгованості у відповідача за кредитом, але не більше ніж на 90 днів. Загалом проценти за 90 днів мали становити 13 338 грн процентів (7800 грн х 1,9% х 90 днів). Разом за 120 днів продовженого строку кредитування проценти мали становити 17 784 грн. За такого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вся заявлена позивачем заборгованість за кредитним договором №4477495 від 17.07.2021 року в сумі 25\~721,62 грн, з яких: 7800 грн заборгованість за тілом кредиту, 17 784 грн заборгованість за процентами, 124,80 грн втрати від інфляції, 12,82 грн 3% річних. Позивач вказує, що заборгованість за процентами за кредитним договором №103788879 від 08.08.2021 року становить 43 001 грн. Відповідно до ч.1 ст.1048\~та ч.1 ст.1049 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1\~ст.1048 ЦК України\~про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2\~ст.1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2\~ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. Крім того відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19 стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права. За такого, після закінчення строку кредитування кредитодавець втрачає право нараховувати проценти, комісію та пеню, а має право на отримання окрім суми боргу двох видів плати: 1) компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення, 2) трьох процентів річних від простроченої суми, або іншого розміру процентів, який визначений сторонами з посиланням на ч.2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, кредитор відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами саме у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення такого строку у кредитора відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. При цьому, як вказано вище, за договором №103788879 від 08.08.2021 року строк кредитування був визначений в 30 днів до 08.08.2021 року та підлягали нарахуванню проценти протягом пільгового періоду в розмірі 0,01% в день, в загальній сумі 21 грн. П. 2.3.1.2 договору передбачав можливість продовження строку кредитування в разі продовження відповідачем користування кредитом, але не більше ніж на 60 днів з умовою сплати процентів за вказаний строк в розмірі 5% в день. Таким чином протягом продовженого строку кредитування проценти становлять 21\~000 грн (7000 грн х 5% х 60 днів). Загалом проценти за весь період кредитування мають становити 21\~021 грн. В подальшому після закінчення визначеного сторонами строку кредитування у кредитора були відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає\~частковому задоволеннюта з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість: - за договором №4477495 від 17.07.2021 року в сумі 25\~721,62 грн, з яких: 7800 грн заборгованість за тілом кредиту, 17 784 грн заборгованість за процентами, 124,80 грн втрати від інфляції, 12,82 грн 3% річних; - за договором №103788879 від 08.08.2021 року в сумі 28\~021 грн, з яких: 7000 грн заборгованість за тілом кредиту, 21 021 грн заборгованість за процентами. Загалом з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 53\~742,62 грн. Згідно зі ст. 141 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які задоволені судом на 71 %, тому з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1719,90 грн. (2422,40 грн. х 71 %). Також судом мають бути розподілені витрати позивача на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання розподіл таких витрат, суд виходить з наступного. Факт понесення витрат на професійну правничу допомогу підтверджується наданими суду копією договору від 01.07.2024 року про надання правової допомоги, копією прайс-листа, заявкою на надання юридичної допомоги від 01.04.2025 року та витягом з акту №9 про надання юридичної допомоги від 30.04.2025 року. Згідно з ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Крім того, відповідно до пропорційності, як основної засади цивільного судочинства, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. При цьому, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, не має значної складності щодо обсягу доказів та встановлення фактичних обставин спору, має типовий характер для справ про стягнення заборгованості за кредитом. Загальна ціна позову в даній справі становить 75\~722,62 грн., натомість заявлені до відшкодування витрати позивача на професійну правничу допомогу 25 000 грн., що становить майже третину від ціни позову. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. При цьому, вказана вище категорія даної справи та типовий її характер спростовує те, що на підготовку такого позову загалом потрібно було 9 год., як це вказано в заявці та акті виконаних робіт. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, зафіксованої зокрема у рішеннях у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року та у справі «Гімайдуліна та інші проти України» від 10.12.2009 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. За такого, з врахуванням принципу пропорційності судових витрат предмету спору та ціні позову, з врахуванням критерію реальності адвокатських витрат та їх дійсної необхідності, суд вважає, що пропорційними та необхідними будуть витрати на професійну правничу допомогу по даній справі в розмірі 7000 грн., яка підлягає розподілу між сторонами. При цьому, згідно зі ст. 141 ЦК України вказані витрати також підлягають розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які задоволені судом на 71 %, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4970 грн. (7000 грн. х 71 %). На підставі викладеного та

Outcome: partial