Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

I. Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Тарасенко Леонід Леонідович, звернулась до суду з позовом до [PERSON] про примусовий викуп частки у праві спільної часткової власності, з підстав наведених у ній. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою [ADDRESS] , а саме 1/2 належить позивачу на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 05.11.2019 року (по справі № 465/1432/19), як спадкоємцю після смерті батька [PERSON] , та 1/2 належить відповідачу як спадкоємцю після смерті батька [PERSON] . Спадщина відповідачем прийнята, але не оформлена. Відповідач у вказаній квартирі не проживає, не цікавиться її юридичною та фактичною долею, не бере участі у витратах на утримання квартири. Окрім того, об`єктом спільної власності позивачки та відповідача є також квартира за адресою [ADDRESS] , частку в розмірі 2/3 позивачка та відповідачка також успадкували після смерті батька [PERSON] (частка в розмірі 1/3 набута відповідачем в порядку приватизації), про що свідчить відповідь нотаріуса та рішення Франківського районного суду м. Львова від 05.11.2019 року (по справі № 465/1432/19). Позивач пропонувала відповідачу врегулювати майнові права на вказані дві квартири, однак відповідач свідомо не бажає цього робити, що, як наслідок, призводить до того, що позивачка не може в повній мірі здійснювати права власника нерухомого майна на ці квартири. Вказує, що відповідач постійно проживає у квартирі за адресою [ADDRESS] , в якій він фактично є власником частки у розмірі 2/3 на цю квартиру (частка в розмірі 1/3 набута в порядку приватизації, частка в розмірі 1/3 набута в порядку спадкування після смерті батька (ця частка не оформлена відповідачем). Отже, припинення права власності на 1/2 частку в квартирі за адресою [ADDRESS] , не завдасть істотної шкоди відповідачу та не порушить його житлових прав. Позивач також вказує, що припинення права відповідача на частку в розмірі 1/2 на квартиру за адресою [ADDRESS] , є можливим, оскільки частка відповідача не може бути виділена в натурі, бо квартира є однокімнатною, є неподільною, вона є невеликої площі. Спільне володіння і користування квартирою є неможливим, бо квартира є однокімнатною, а позивачка і відповідач є дорослими особами протилежної статі, які мають власні сім`ї і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, як співвласника, та членам його сім`ї, оскільки відповідач ніколи не проживав у спірній квартирі, ніколи не цікавився долею цієї квартири, не брав участі в її утриманні, а також має інше житло, належне йому на праві власності, в якому відповідач проживає. Відтак, позивач просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 04.04.2025 відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 05.06.2025 закінчено підготовче провадження у справі та її призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник, кожен окремо, в судовому засідання заявлені вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили таку задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення сторона позивача не заперечила. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями рекомендованої кореспонденції та оголошеннями, в порядку ст.128 ЦПК України. Правом на подачу відзиву на позов та подачу заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не скористався. Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідач неодноразово не з`являвся у судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Суд приходить до висновку про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, з врахуванням тривалості провадження, з метою забезпечення розумних строків розгляду у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності відповідача є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу з ухваленням заочного рішення. При цьому, суд враховує положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом. II. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються відповідні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Судом встановлено, що квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , а саме: - 1/2 належить [PERSON] на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 05.11.2019 року (по справі № 465/1432/19), як спадкоємцю після смерті батька [PERSON] , що також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 201929881 від 26.02.2020; - 1/2 належить [PERSON] , як спадкоємцю після смерті батька [PERSON] , що підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] . Квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , а саме: - 1/3 [PERSON] на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 05.11.2019 року (по справі № 465/1432/19), як спадкоємцю після смерті батька [PERSON] , що підтверджується наведеним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05.11.2019 року (по справі № 465/1432/19); - 2/3 [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , зокрема заявою [PERSON] про прийняття спадщини № 4 від 12.02.2015, а також наявною у матеріалах справи довідкою Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 23.02.2015 № 2/2174. Згідно висновку про вартість майна, який склав ФОП [PERSON] від 10.03.2025 щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , технічний стан конструктивних елементів будинку - незадовільний, потребує ремонтно-відновлювальних робіт, внутрішнє оздоблення приміщень квартири - незадовільний стан, потребує ремонтно-відновлювальних робіт, власник - 1/2 частки [PERSON] , ринкова вартість (без ПДВ): 530900 (п`ятсот тридцять тисяч дев`ятсот гривень), вартість 1/2 частки становить 265 450,00 грн. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно ст. 358 ЦК України, здійснення права спільної часткової власності право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Приписами ст. 361 ЦК України встановлено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Як встановлено судом, відповідач зареєстрований у квартирі за адресою [ADDRESS] , в якій він фактично є власником частки у розмірі 2/3 (частка в розмірі 1/3 набута в порядку приватизації, частка в розмірі 1/3 набута в порядку спадкування після смерті батька і ця частка не оформлена відповідачем), факт реєстрації підтверджується відповіддю №1341078 від 01.05.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру. Згідно із нормою статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного суду від 22.03.2023 у справі № 463/6829/21. Таким чином, відповідно до наведених норм ЦК України відповідачу - [PERSON] , який у встановленому порядку прийняв спадщину, належить 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , незалежно від факту реєстрації права власності, відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно із роз`ясненнями, наведеними в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", судам було надано роз`яснення, що квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення самостійними входами, які можуть використовуватись як окремі квартири. Спірна квартира є однокімнатною та знаходиться в багатоповерховому будинку і не може бути поділена між співвласниками в натурі із виділенням ізольованих жилих та інших приміщень з самостійними входами, із дотриманням розміру часток позивача і відповідача (що також підтверджується технічним паспортом). Водночас, немає підстав для встановлення порядку користування вказаною квартирою між позивачем і відповідачем, оскільки в квартирі відсутні приміщення, які б відповідали розміру частки відповідача (жила площа в квартирі становить 30,9 кв.м , коридор 6,0 кв.м., кухня 3,0 кв.м., балкон 1,4 кв.м, а у спільному користуванні 10.6 кв.м, а саме: коридор 1,9 кв.м., коридор 7,5 кв.м та вбиральня 1,2 кв.м. Проте, розмір належної відповідачу 1/2 частки квартири надає йому право лише на 15,45 кв.м. жилої площі. Водночас, відповідач (ані особисто, ані члени його сім`ї) в спірній квартирі не проживають та не зареєстровані, що підтверджується витягом №1341078 від 01.05.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру та довідкою ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №2/2174 від 23.02.2015. Відтак, правових підстав для визначення позивачу та відповідачу порядку користування спірною квартирою (із наданням окремих приміщень) не встановлено. Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.(ч. 2 ст. 364 ЦК України) За змістом ч. 3 ст. 364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.10.2023 у справі № 161/23210/21). Згідно ч. 1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що «відсутність подібної конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас, необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Таким чином, необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідного співвласника - Інституту (пункт 4 частини першої цієї статті), та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц вказано, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї. Як було обґрунтовано вище: а) спірна квартира є неподільною річчю; б) спільне володіння і користування квартирою одночасно позивачем і відповідачем є неможливим. Водночас, припинення права відповідача на його частку (в розмірі 1/2 частки квартири) жодним чином не завдасть йому істотної шкоди ані йому особисто, ані членам його сім`ї, оскільки відповідач (і члени його сім`ї) в спірній квартирі не проживали і спірна квартира не була його житлом в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; право власності на свої 1/2 частки відповідач набув в порядку спадкування, тобто безоплатно, а відтак не ніс витрати по придбанню цього майна і не ніс витрати по його ремонту. Більше того, незважаючи на значний проміжок часу після відкриття спадщини (понад 10 років) відповідач не здійснив належних дій щодо реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, наведене свідчить про те, що, з огляду на отримання відповідачем належної компенсації у вигляді грошового еквіваленту фактичної вартості частки спірного майна, шкоди (майнової або немайнової) внаслідок припинення права на частку відповідачу завдано не буде. Згідно платіжних інструкцій №FLR-XPL3-RQ6G-GMX1 від 16 вересня 2025 року, №MB203955622 від 17 вересня 2025 та №2X-87-GBEO-5407-W8OU від 18 вересня 2025 року, на оплату вартості частки майна, відповідно до ст. 365 ЦК України, позивачем внесено 265 450 грн. на рахунок Територіального управління державної судової адміністрації у Львівській області [NUMBER]. Таким чином, в даній конкретній ситуації наявні передбачені статтею 365 ЦК України підстави для припинення права власності відповідача на 1/2 частки спірної квартири із присудженням йому грошової компенсації її вартості, та визнання за позивачем права власності на вказану частку. Про наявність у суду такої можливості зазначено в абзаці 5 п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 №5, а саме: "Оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1-4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним". При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, з урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позову та припинення права власності [PERSON] на 1/2 частки квартири за адресою [ADDRESS] , та визнання за [PERSON] права власності на вказану частку та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частки зазначеної квартири в розмірі 265 450 (двісті шістдесят п`ять тисяч чотириста п`ятдесят) грн., шляхом зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області здійснення виплати вказаних грошових коштів з депозитного рахунку суду. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача суму сплаченого [PERSON] судового збору в повному розмірі, що становить 2123 гривні 60 копійок. Інших доказів щодо понесених судових витрат до ухвалення даного рішення суду сторонами не надано.

Outcome: approved